Постанова 
Іменем України 
26 травня 2020 р.
м. Київ
 
справа №725/2266/18
провадження № 51-2814 км 19
 
Верховний Суд  колегією суддів Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого               ОСОБА_1 ,
суддів:                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
секретаря 
судового засідання   ОСОБА_4 ,
 
за участю:
прокурора                   ОСОБА_5 ,
засудженого              ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)
та його захисника    ОСОБА_7      (в режимі відеоконференції),
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Першотравневого районного суду м. Чернівців від 21 січня 2019 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 11 жовтня 2019 рокуу кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за                            № 12018260020000412, за обвинуваченням
 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Чернівців, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, в останній раз 12 квітня 2017 року Першотравневим районним судом м. Чернівців за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді арешту на строк 4 місяці, звільненого 6 жовтня 2017 року,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України.
 
Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені ними обставини
 
Вироком Першотравневого районного суду м. Чернівців від 21 січня 2019 року          ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
 
Вирішено питання щодо речових доказів.
 
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 11 жовтня 2019 року вищевказаний вирок місцевого суду залишено без змін.
 
Згідно з вироком суду ОСОБА_6  засуджено за те, що він 08 квітня 2018 року, приблизно о 19.06 год., перебуваючи на паркувальному майданчику біля готелю «ЛеоТон» за адресою: м. Чернівці, вул. Чкалова, 30в, усвідомлюючи, що за ним ніхто не спостерігає та переконавшись, що його дії не будуть помічені сторонніми особами, шляхом вільного доступу, через привідкрите вікно передніх дверей автомобіля марки «Mercedes-Benz» чорного кольору, д.н. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 , відчинив двері вказаного транспортного засобу, чим привів у дію сигналізаційну систему та проник до салону зазначеного автомобіля, де повторно, таємно заволодів майном потерпілої ОСОБА_9 на загальну суму 7 900 грн.
Однак, ОСОБА_6 розпорядитися викраденим не зміг, оскільки в момент перебування в салоні автомобіля марки «Mercedes-Benz» чорного кольору, д.н. НОМЕР_1 , був викритий потерпілою ОСОБА_9 на місці вчинення злочину.
Разом з тим, усвідомлюючи, що його протиправне злочинне діяння, спрямоване на таємне заволодіння чужим майном було викрито, намагаючись особисто збагатитись, з корисливого мотиву, умисно, протиправно, відкрито заволодів вищевказаними речами з автомобіля та свій злочинний умисел до кінця не довів з причин, які не залежали від його волі.
 
Вимоги касаційних скарги та узагальнені доводи осіб, які їх подали
 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 порушує питання про скасування судових рішень щодо ОСОБА_6 та просить кримінальне провадження закрити на підставі п.3 ч. 1 ст.284 КПК України у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Вказує на те, що дані рішення є незаконними та необґрунтованими і винесені з  порушенням вимог кримінального процесуального закону та не відповідають вимогам ст. 370 КПК України. Зазначає про те, що судами неправильно кваліфіковано дії її підзахисного, оскільки не встановлено достатніх доказів для доведеності ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст. 186 КК України, а саме не встановлено обєктивної та субєктивної сторони злочину. Крім того, захисник зазначає, що апеляційний суд безпосередньо не дослідивши докази в повному обсязі ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, оскільки постановив невмотивовану ухвалу у якій за наслідками розгляду її апеляційної скарги, ретельно не перевірив зазначених у ній доводів. 
 
Позиції інших учасників судового провадження
 
Засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 наполягають на задоволенні касаційної скарги, стверджуючи про незаконність судових рішень.
 
Прокурор ОСОБА_5 висловила доводи, заперечуючи проти задоволення касаційної скарги захисника.
 
Мотиви Суду
 
Заслухавши доповідь судді, доводи учасників судового розгляду, перевіривши матеріали провадження та доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла такого висновку. 
 
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
 
Обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 410 та 411 КПК України та на які є посилання в касаційній скарзі, не є відповідно до вимог ст. 438 ч. 1 КПК України предметом дослідження та перевірки касаційним судом.
Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суди дотримались вимог зазначеного закону.
 
Так, на підтвердження винуватості ОСОБА_6 та доведеності його вини у закінченому замаху на відкрите викрадення чужого майна, вчиненому повторно, суд обґрунтовано послався на показання потерпілої ОСОБА_9 про те, що 08 квітня 2018 року вона перебувала у приміщенні готелю «ЛеоТон» і з вікна побачила, як ОСОБА_6 через привідкрите вікно відкриває двері її автомобіля «Mercedes-Benz», який стояв на паркувальному майданчику біля готелю та проникає до салону авто, звідки відкрито намагається викрасти її майно, яке перебувало біля переднього водійського сидіння. Побачивши це, вона відразу вибігла на вулицю, щоб затримати ОСОБА_6 , але наблизившись до нього майже упритул, останній її помітив, і почав із її сумкою втікати. Вона за ним побігла і він кинув сумку у її сторону.
Показання потерпілої підтверджуються даними, що містяться у протоколі огляду та перегляду відеозапису від 09 квітня 2018 року та додатком до нього оптичним диском з інформацією формату СD-R з камер відеоспостереження готелю «ЛеоТон», з якого вбачається, що  ОСОБА_6 через привідкрите вікно відчинив передні двері автомобіля з боку водія, проник у салон з метою крадіжки. У цей час потерпіла підбігла до автомобіля майже упритул, де у салоні знаходився ОСОБА_6 , який заволодівши її сумкою, почав тікати, пробігши повз ОСОБА_9 , а вона побігла за ним. ОСОБА_6 у своїх показаннях підтвердив, що на відеозаписі зображений він, в момент, коли вчиняв злочин. Дату вчинення злочину встановлено судом. Тому, доводи захисника про те, що вказаний відеозапис є недопустимим доказом, оскільки її підзахисним злочин було вчинено 08 квітня 2018 року, а відеозапис датовано 09 квітня 2018 року, є необґрунтованими та спростовуються вищевказаними доказами. 
 
Окрім того, судом першої інстанції правильно зазначено, що винуватість  ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується даними, які містяться в протоколах: огляду місця події від 08 квітня 2018 року, огляду предмета з фототаблицями від 09 квітня 2018 року,  пред`явлення особи для впізнання від 09 квітня 2018 року, проведення слідчого експерименту від 24 квітня 2018 року з додатком СD-R за участю ОСОБА_6 .
  
Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що викрадення чужого майна ОСОБА_6 розпочато як таємне,  однак у подальшому його дії були викриті  ОСОБА_9 і він таке викрадення вже вчинив відкрито, однак свій злочинний умисел до кінця не довів з причин, які не залежали від його волі та правильно кваліфікував його дії за ч.2 ст.15, ч.2 ст. 186 КК України. При цьому суд оцінив докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
 
Суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження за апеляційною  скаргою захисника на вирок місцевого суду, належним чином перевірив викладені у ній доводи, які аналогічні доводам касаційної скарги, визнав їх безпідставними, мотивувавши належним чином своє рішення та зазначивши підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
 
Тому доводи захисника в касаційній скарзі щодо неправильної кваліфікації дій       ОСОБА_6 за ч.2 ст.15, ч. 2 ст. 186 КК, оскільки останній не усвідомлював, що його дії під час викрадення майна були помічені потерпілою, є безпідставними та спростовуються вищенаведеними по справі доказами.
 
Що стосується доводів касаційної скарги захисника про те, що суд апеляційної інстанції безпосередньо не дослідив докази, то вони є необґрунтованими і не відповідають матеріалам кримінального провадження.   
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
 
У апеляційній скарзі та під час судового розгляду в суді апеляційної інстанції захисник ОСОБА_7 виходячи з положень ч.3 ст.404 КПК України не заявляла клопотань про повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, які були досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями. 
 
У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження колегія суддів не встановила процесуальних порушень при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків судів про доведеність вини 
ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2     ст. 186 КК України, та правильність кваліфікації його дій.
 
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судових рішень, також не виявлено.
Призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватись вимог закону України про кримінальну відповідальність й зобов`язані відповідно до вимог ст. 65 КК України враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. 
Дані обставини були належно враховані як судом першої інстанції при призначенні покарання, так і судом апеляційної інстанції при їх перевірці. Покарання призначене ОСОБА_6 є необхідним і достатнім для виправлення  засудженого та попередження нових злочинів.
 
За таких обставин касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК України, Суд
 
у х в а л и в:
 
Вирок Першотравневого районного суду м. Чернівців від 21 січня 2019 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 11 жовтня 2019 року щодо  ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 – без задоволення.
 
Постанова Верховного Суду є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:
 
ОСОБА_1                                               ОСОБА_2                                     ОСОБА_3