Постанова
Іменем України        
                                         
20 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 2314/6135/12
провадження № 61-2363св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),
суддів:                Гулейкова І. Ю.,                                    Олійник А. С.,
                             Погрібного С. О.,                                  Яремка В. В.,
 
учасники справи: 
позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду 
м. Черкаси від 07 листопада 2019 року у складі судді Кондрацької Н. М. та постанову Черкаського апеляційного суду від 16 січня 2020 року у складі колегії суддів: 
Вініченка Б. Б., Бондаренка С. І., Храпка В. Д.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
У липні 2012 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 
ОСОБА_6 , в інтересах якої діє ОСОБА_5 , третя особа - орган опіки та піклування м. Черкаси, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.
 
Справа розглядалася судами неодноразово.
 
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 серпня 2014 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором про іпотечний кредит від 05 лютого 2008 року № CSIPGI0000004646 у сумі 391 797,23 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 66,20 кв. м, яка належить на праві власності ОСОБА_1 . Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу квартири ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Виселено ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з указаної квартири.
 
Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 18 листопада 2014 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та Прокуратури м. Черкаси задоволено частково, рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 серпня 2014 року в частині способу реалізації предмета іпотеки змінено. Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки - квартири 
АДРЕСА_1 , шляхом його продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» від свого імені будь-якій особі-покупцю на умовах та в порядку, передбаченому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», із встановленням ціни продажу предмета іпотеки за згодою між іпотекодавцем та іподекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 01 квітня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 задоволено. Рішення Апеляційного суду Черкаської області від 18 листопада 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 27 квітня 2016 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та Прокуратури м. Черкаси задоволено частково, рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 серпня 2014 року у частині способу реалізації предмета іпотеки змінено. Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки - квартири 
АДРЕСА_1 , шляхом його продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» від свого імені будь-якій особі-покупцю на умовах та в порядку, передбаченому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» із встановленням ціни продажу предмета іпотеки за згодою між іпотекодавцем та іподекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У частині виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 , скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 26 жовтня 2016 року рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 серпня 2014 року та рішення Апеляційного суду Черкаської області 
від 27 квітня 2016 року у частині вирішення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
15 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсними договорів про іпотечний кредит, договорів іпотеки, поруки, особистого кредитування та страхування майна, мотивуючи тим, що за результатами проведеної судово-економічної експертизи 
№ 1291/15-23, 207/16-23, експерт підтвердив, що протягом періоду із 05 лютого 
2008 року по 26 квітня 2013 року, ОСОБА_1 здійснено своєчасне погашення грошових зобов`язань за кредитним договором від 05 лютого 2008 року 
№ CSIPGI0000004646, на загальну суму - 77 699,23 грн. Крім того, на думку ОСОБА_1 , експертом виявлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснено незаконне проведення фінансово-кредитних операцій із заборгованості за кредитним договором від 05 лютого 2008 року № CSIPGI0000004646 та розподіл коштів. Із наданих розрахунків встановлено дисбаланс зарахування тіла кредиту, відсотків, пені, штрафу, що ставить його у тяжке несправедливе становище у договірних зобов`язаннях.
 
Також несправедливим по відношенню до нього, є право банку проводити та розпоряджатись зарахуванням коштів на рахунки на свій розсуд (зарахування коштів повинно проводитись автоматично через програму комп`ютера). Крім того, на порушення пункту 2 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг у галузі споживчого кредитування, у письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим порушено вимоги чинного законодавства.
 
Підставою недійсності договору про іпотечний кредит від 05 лютого 2008 року 
№ CSIPGI0000004646 є недодержання у момент вчинення правочину ПАТ КБ «ПриватБанк» вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.
 
Також зазначав, що діями відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» йому та його родині завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях через хвилювання за втрату житла.
 
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір від 05 лютого 2008 року № CSIPGI0000004646 та похідні договори від нього; визнати за ним суму коштів для повернення ПАТ КБ «ПриватБанк» - 63 700,77 грн; зобов`язати ПАТ КБ «ПриватБанк» повернути йому оригінали документів: договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , 
від 30 вересня 1993 року; відшкодувати моральну шкоду у розмірі 40 000,00 грн.
 
09 липня 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до суду уточнену позовну заяву про стягнення на свою користь заборгованості з ОСОБА_1 у сумі 521 447,62 грн, яка складається із: 129 397,92 грн - заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 
192 399,31 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 
152 246,06 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, яку мотивовано тим, що відповідно до укладеного договору від 05 лютого 2008 року 
№ CSIPGI0000004646 ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 141 400,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % на рік на залишок заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення 05 лютого 2038 року.
 
У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором, ОСОБА_1 станом на 26 квітня 2013 року, має заборгованість у сумі 521 447,62 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 129 397,92 грн; заборгованості за процентами за користування кредитом - 192 399,31 грн; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 152 246,06 грн; штрафу (процентна складова) - 47 404,33 грн.
 
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 листопада 2019 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 341 797,23 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 129 397,92 грн; заборгованості за процентами за користування кредитом - 192 399,31 грн, штрафу - 20 000,00 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції у частині первісного позову мотивовано тим, що позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав належним чином, а відповідач допустив порушення умов укладеного між сторонами кредитного договору. При цьому враховано, що одночасне стягнення з боржника пені та штрафів є неправомірним. Крім того, відповідно до частини першої статті 551 ЦК України, зменшено розмір неустойки (пені, штрафу). Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд виходив із того, що умови кредитного договору не містять положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, кредитний договір укладався з додержанням форми, встановленої законодавством, волевиявлення сторін правочину було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджується підписанням позивачем договору про іпотечний кредит і договору іпотеки та отримання у розпорядження кредитних коштів й користування ними, що не оспорюється позивачем. Підписавши договір про іпотечний кредит та іпотечний договір, позивач погодився з тим, що ним отримана вся необхідна інформація та він погодився з нею, а отже, сторонами досягнуто згоди на укладення договору та всіх його істотних умов. Доводи ОСОБА_1 щодо ведення його в оману та наявність у діях банку ознак нечесної підприємницької практики не підтверджені належними доказами у справі. Крім того, доводи ОСОБА_1 щодо незаконного застосування банком при розрахунку відсотків за процентною ставкою 25,08 % не прийнято судом до уваги, оскільки питання законності збільшення в односторонньому порядку процентної ставки із 05 серпня 2008 року з 15 % до 25,08 % річних було предметом судового розгляду, за наслідками якого рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 травня 2010 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, а рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 12 серпня 2010 року рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 травня 2010 року у частині збільшення процентної ставки 
з 15 % річних до 25,08 % річних залишено без змін.
 
Постановою Черкаського апеляційного суду від 16 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 листопада 2019 року залишено без змін.
 
Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який дослідив всі наявні у справі докази у їх сукупності, надав їм належну правову оцінку, правильно встановив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір про іпотечний кредит укладений з дотримання умов дійсності правочинів, визначених цивільним законодавством України, та встановив порушення виконання зобов`язань позичальником ОСОБА_1 . Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи судом першої інстанції або які б давали підстави для обов`язкового скасування рішення суду, не встановлено.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги
 
У січні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 листопада 2019 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 16 січня 2020 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та задовольнити зустрічний позов, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що матеріали справи не містять документів, які підтверджують законність підвищення відсоткової ставки за кредитним договором із 15 до 25,08 або наявність додаткової угоди. Крім того, висновки експерта підтверджують недотримання банком умов кредитного договору та неможливість розрахувати заборгованість за наявними у справі розрахунковими документами щодо видачі та погашення кредиту за цим договором. До того ж, зміст договору про іпотечний кредит суперечить нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.
 
У травні 2020 року від АТ КБ «ПриватБанк» на адресу суду надійшли пояснення на касаційну скаргу ОСОБА_1 .
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Встановлені судами обставини
 
05 лютого 2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладений договір про іпотечний кредит 
№ CSIPGI0000004646, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 141 400,00 грн, із кінцевим терміном повернення 
до 05 лютого 2018 року, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит у сумі 141 400,00 грн, сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 15,00 % річних, а також інші платежі у порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором.
 
Відповідно до пункту 2.4 договору про іпотечний кредит від 05 лютого 2008 року 
№ CSIPGI0000004646 позичальник зобов`язався щомісячно до 5-го числа кожного місяця, починаючи з наступного після укладення договору, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані кредитором відсотки ануїтетними платежами у сумі 1 811,50 грн, шляхом внесення готівки до каси кредитора або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок НОМЕР_1 , відкритий у кредитора. Останню сплату ануїтетного платежу здійснити не пізніше 05 лютого 2038 року.
 
05 лютого 2008 року на забезпечення виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит від 05 лютого 2008 року № CSIPGI0000004646 між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та 
ОСОБА_1 укладений договір іпотеки № CSIPGI0000004646, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 66,2 кв. м, житловою - 37,9 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 30 вересня 1993 року.
 
У серпні 2008 року відсоткова ставка збільшена банком до 25,08 %.
 
Пунктом 8.9 договору передбачено, що згідно з договором може бути встановлений новий розмір відсоткової ставки за користування кредитом у разі, зокрема, порушення позичальником кредитної дисципліни (тобто неналежного виконання умов цього договору).
 
01 грудня 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направило ОСОБА_1 повідомлення про розірвання кредитного договору від 05 лютого 2008 року 
№ CSIPGI0000004646 та вимагало у тижневий термін із дати розірвання договору погасити заборгованість у повному обсязі. Зазначене повідомлення отримано позичальником 12 грудня 2011 року (т. 1, а. с. 16).
 
Банк виконав свої зобов`язання щодо надання позичальнику кредитних коштів, проте ОСОБА_1 свої зобов`язання з повернення кредиту в обумовлені договором про іпотечний кредит строки не виконав, внаслідок чого, станом на 26 квітня 
2013 року виникла заборгованість у загальному розмірі 521 447,62 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 129 397,92 грн; заборгованості за процентами за користування кредитом - 192 399,31 грн; пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором - 152 246,06 грн; штрафу (процентна складова) - 47 404,33 грн.
 
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав належним чином, а відповідач допустив порушення умов укладеного між сторонами кредитного договору, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з боржника. Крім того, відповідно до частини першої статті 551 ЦК України, зменшено розмір неустойки (пені, штрафу).
 
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що умови кредитного договору не містять положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, кредитний договір укладався з додержанням форми, встановленої законодавством, волевиявлення сторін правочину було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджується підписанням позивачем договору про іпотечний кредит і договору іпотеки та отримання у розпорядження кредитних коштів і користування ними, що не оспорюється позивачем. Підписавши договір про іпотечний кредит та іпотечний договір позивач погодився з тим, що ним отримана вся необхідна інформація та він погодився з нею, а отже, сторонами досягнуто згоди на укладення договору та всіх його істотних умов.
 
Верховний Суд не погоджується із зазначеними висновками судів з огляду на таке.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
 
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 
ЦК України).
 
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
 
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
 
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
 
За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
 
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
 
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
 
Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
За правилом статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
 
Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», 
у редакції, чинній на час укладання оспорюваного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 
2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; 
є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.
 
Так, відповідно до частини сьомої статті 15 Закону, у редакції, чинній на час укладання спірного договору встановлено, що у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило: 1) придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків; 2) неможливість використання придбаної продукції за призначенням - споживач має право вимагати надання у прийнятно короткий, але не більше місяця, строк належної інформації. Якщо інформацію в обумовлений строк не буде надано, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків; 3) заподіяння шкоди життю, здоров`ю або майну споживача - споживач має право пред`явити продавцю (виробнику, виконавцю) вимоги, передбачені статтею 16 цього Закону, а також вимагати відшкодування збитків, завданих природним об`єктам, що перебувають у його володінні на праві власності або на інших підставах, передбачених законом чи договором.
 
Законом чітко визначено наслідки надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця), і такими наслідками є виникнення права у споживача розірвати договір та вимагати відшкодування збитків, завданих такими неправомірними діями.
 
Отже, ненадання чи надання неповної інформації про продукцію, товари, послуги не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки договір як правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом, який визначає наслідки, що виникають у результаті вчинення недійсних правочинів. Правомірність правочину означає, що він є юридичним фактом, який породжує ті правові наслідки, наступу яких бажають сторони і які відповідають вимогам закону. Своєю правомірністю правочини відрізняються від правопорушень (деліктів) - вольових дій, що суперечать вимогам закону та тягнуть за собою правові наслідки, які сторони не бажали отримати. Згідно із законом правочин завжди є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
 
Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Враховуючи викладене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 щодо визнання недійсними договорів про іпотечний кредит, договорів іпотеки, поруки, особистого кредитування та страхування майна є правильними, оскільки ОСОБА_1 під час укладення договорів не заявляв додаткових вимог або заперечень щодо умов спірних договорів, не звертався до банку за додатковими роз`яснення щодо умов договору. Крім того, після укладення договору про іпотечний кредит тривалий час виконував його умови. При цьому, Верховний Суд наголошує, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачу інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Права споживача підлягають захисту у разі надання йому недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію, у випадках та спосіб, встановлений частиною сьомою статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин. Цією нормою не передбачалось визнання недійсним договору у зв`язку із наданням недоступної, недостовірної або несвоєчасної інформації про продукцію.
 
Така підстава для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним як несправедливості включених до нього умов, із посиланням на статтю 18 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягає доведенню на загальних підставах виходячи із принципу змагальності цивільного процесу. Тобто, відповідачу ОСОБА_1 необхідно було довести суду несправедливість умов договору, і яким чином оспорювані умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Позивачем не доведено, у чому несправедливість умов договору про право банку проводити зарахуванням коштів на рахунки на свій розсуд.
 
У свою чергу, іпотека та порука як забезпечувальні зобов`язання мають похідний характер від основного зобов`язання і є дійсними до припинення основного зобов`язання.
 
Доводи касаційної скарги про те, що матеріали справи не містять документів, які підтверджують законність підвищення відсоткової ставки за кредитним договором із 15 до 25,08 або наявність додаткової угоди, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України, обставина щодо збільшення відсоткової ставки до 25,08 % річних встановлена рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 травня 2010 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання незаконним збільшення процентної ставки та недійсними умови договору, а рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 12 серпня 2010 року рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 травня 2010 року у частині збільшення процентної ставки з 15 % річних до 25,08 % річних залишено без змін, отже, обставини, встановлені рішенням суду у зазначеній цивільній справі, що набрало законної сили, не підлягають доказуванню під час розгляду цієї цивільної справи.
 
Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що висновки експерта підтверджують недотримання банком умов кредитного договору та неможливість розрахувати заборгованість за наявними у справі розрахунковими документами щодо видачі та погашення кредиту за цим договором, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу, проте зазначений висновок не містив вичерпних та конкретних відповідей на постановлені питання, зокрема у ньому не наведено розрахунків щодо тіла кредиту, нарахованих відсотків, пені, які необхідно стягнути з ОСОБА_1 , а питання про призначення додаткової експертизи 
ОСОБА_1 не ставилося. Крім того, висновки експерта про те, що неможливо встановити розмір заборгованості не знімали обов`язку із відповідача довести суду, чи то факт відсутності заборгованості, чи то факт наявності заборгованості, але у меншому розмірі, ніж заявлено позивачем.
 
Разом з тим висновки судів першої та апеляційної інстанцій про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом із боржника у заявленому розмірі є помилковими, оскільки банк у зв`язку з порушенням умов договору направив боржнику повідомлення про розірвання кредитного договору із 21 грудня 2011 року та вимагав у тижневий термін із дати розірвання договору погасити заборгованість у повному обсязі, тобто кредитор такими діями змінив строк виконання основного зобов`язання, розірвавши договір. Із припиненням дії кредитного договору внаслідок його розірвання, припинилося право позивача як кредитора нараховувати проценти за кредитом та пеню.
 
Оскільки нарахування процентів після закінчення строку кредитування ані договором, ані законом не передбачена, отже, такі вимоги є безпідставними.
 
З урахуванням наведеного, вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення процентів за період із 29 грудня 2011 року по 26 квітня 2013 року є безпідставними, а тому не підлягають задоволенню.
 
Таким чином, належна до стягнення з ОСОБА_1 сума заборгованості за кредитним договором за нарахованими процентами підлягає зменшенню, а саме із 192 399,31 грн до 100 765,28 грн.
 
Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, зміни рішень судів першої та апеляційної інстанцій в частині стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за процентами за користування кредитом шляхом зменшення до 100 765,28 грн.
 
Розподіл судових витрат
 
Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки касаційна скарга підлягає частковому задоволенню,то в порядку частини першої статті 141, підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України з 
 ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір за подання позову у сумі 1 544,15 грн; за подання апеляційної скарги з  ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 239,57 грн; а з ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню на користь 
ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 806,97 грн, за подання касаційних скарг у розмірі 5 148,11 грн.
 
Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 листопада 2019 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 16 січня 2020 року у частині вимогПублічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом змінити, зменшити розмір заборгованості, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 за процентами з 192 399,31 грн до 100 765,28 грн.
 
В іншій частині рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси 
від 07 листопада 2019 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 16 січня 2020 року залишити без змін.
 
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 239,57 грн.
 
Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на користьОСОБА_1 судовий збір у розмірі 6 140,93 грн.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                               О. В. Ступак
 
Судді:                                                                                     І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                       А. С. Олійник
 
                                                                                              С. О. Погрібний
 
                                                                                              В. В. Яремко