ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 743/186/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Сташків В.Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  05 березня 2020 року                                                                                  м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: 
головуючого судді                                        Кучми А.Ю., 
суддів                                                            Бєлової Л.В., Безименної Н.В.
за участю секретаря                                         Островської О.В.,
розглянувши за відсутності осіб, які беруть участь в справі, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ст. 229 КАС України у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 11 лютого 2020 року (смт. Ріпки, дата складання повного тексту - 11.02.2020) у справі за адміністративним позовом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 про примусове видворення за межі України та затримання іноземця з метою ідентифікації та забезпечення видворення, з поміщенням до ПТПІ,-

В С Т А Н О В И Л А :

Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області звернулося з позовом, в якому просить:

-          винести рішення про примусове видворення громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ; 
-          затримання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, з поміщенням до ПТПІ, строком на 6 місяців, зі зверненням рішення суду до негайного виконання.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач нелегально перебуває на території України та наявні всі підстави вважати, що останній буде ухилятись від виконання рішення про його примусове видворення та перешкоджати процедурі видворення.
Відповідач заперечуючи проти задоволення позову вказав, що його вже затримували та утримували в Сумському прикордонному загоні та в Миколаївському ПТПІ до 30.11.2019, а потім його відпустили. Зазначив, що він втратив паспортний документ, не бажає повертатись на Батьківщину, а хоче легалізувати своє становище в Україні.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 11 лютого 2020 року адміністративний позов задоволено повністю. 

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Наголошує, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду, встановлений ч.2 ст.122 КАС України, оскільки підставою для звернення до суду було невиконання відповідачем рішення суду про примусове повернення від 22.03.2019, відповідно до якого відповідач мав покинути Україну до 15.04.2019, тобто строк звернення до суду тривав до 15.07.2019.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.
Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 22 березня 2019 року уповноваженими особами ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, було виявлено громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який перебував на території України без документів, які дають право законно перебувати в Україні.
Також, 22 березня 2019 року уповноваженими особами ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області було притягнуто громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП, за порушення встановленого порядку перебування іноземців в Україні.
Крім того, 22 березня 2019 року уповноваженими особами ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області було прийнято рішення про примусове повернення з України громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у термін до 15.04.2019 року, яке відповідач не оскаржував в судовому порядку, тобто воно є чинним.
30.05.2019 громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 незаконно, перетнув державний кордон у складі групи осіб із України в Словацьку Республіку в районі 140 прикордонного знаку на ділянці відповідальності ВПС «Великий Березний», однак після перетину був затриманий прикордонною поліцією Словацької Республіки та переданий на підставі ст. 3 Угоди між Україною та ЄС про реадмісію підчас проведення прикордонно-представницької зустрічі;
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 червня 2019 року громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було затримано, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України, на строк шість місяців.
В період з 22 жовтня 2019 року по 30 листопада 2019 року відповідач перебував в ДУ «Миколаївський пункт тимчасового перебування, які незаконно перебувають в Україні, ДМС», що підтверджується довідкою ДУ «Миколаївський пункт тимчасового перебування, які незаконно перебувають в Україні, ДМС» від 29.11.2019 року № 96-19.
10 лютого 2020 року уповноваженими особами ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було піддано адміністративному затриманню, на підставі ч. 2 ст. 263 КУпАП.
Рішенням уповноваженої особи ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 10 лютого 2020 року відповідача  поміщено до Чернігівського ПТПІ.
Також, 10 лютого 2020 року відповідача, за актом приймання-передавання іноземця або особи без громадянства, передано до Чернігівського ПТПІ.
Позивач вважаючи існування обґрунтованих підстав для примусового видворення відповідача за межі України, звернувся з даним позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що особа відповідача не ідентифікована, при тому, що останній на протязі 6 місяців перебував у відповідних місцях тримання іноземців ДПС України та в ДУ «Миколаївський пункт тимчасового перебування, які незаконно перебувають в Україні, ДМС», на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 червня 2019 року про його затримання, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України, наявні підстави для затримання відповідача, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі України, з поміщенням останнього до Чернігівського ПТПІ до 10 серпня 2020 року включно.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України (далі - Закон).
Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.
Згідно ч. 3 ст. 9 Закону строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Приписи ч. 1 ст. 26 Закону визначають, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
При цьому в силу положень ч. 5 ст. 26 Закону іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.
Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.
Частиною 1 статті 30 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.
Отже, примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства повинні передувати дві обставини:
1)          прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення;
2)          ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.
Відповідно до частини 1 статті 288 Кодексу адміністративного судочинства України позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.
З аналізу наведених норм убачається, що примусове видворення з України іноземця на підставі постанови адміністративного суду застосовується, якщо рішення про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання такого рішення.
При вирішенні питання про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства колегією суддів враховано, що особа в будь-якому разі не підлягає видворенню, якщо підпадає під захист  статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України №3773-VI , відповідно до якої іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуація міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.
Згідно з частиною 1 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Водночас, як встановлено судом, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач підпадає під дію  Закону України №3773-VI.
Згідно з частиною 1  статті 289 Кодексу адміністративного судочинства України  за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:
1)          затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України;
2)          затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;
3)          взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;
4)          зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.
У відповідності до частини 11 цієї правової норми строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач не виконав в установлений строк, а саме до 15.04.2019, без поважних причин, рішення уповноважених осіб ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 22.03.2019 про примусове повернення з України іноземця або особи без громадянства, яким позивач забезпечив відповідача реальною можливістю виконати покладений обов`язок щодо виконання цього рішення протягом 25 днів, поза межами ПТПІ, тобто без обмеження свободи його пересування.
Крім того, відповідач вчинив незаконний перетин Державного кордону України, після закінчення вказаного строку, та його затримували, з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 5 червня 2019 року.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що враховуючи встановлені обставини справи та їх сукупність, в даному випадку наявні обґрунтовані підстави вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення та перешкоджатиме проведенню процедури видворення, оскільки останній, як особа, яка вчинила порушення законодавства України про правовий статус іноземців не має законних підстав для перебування на території України, в установлений строк не виконав рішення про його примусове повернення без поважних причин, після цього незаконно, перетнув державний кордон у складі групи осіб із України в Словацьку Республіку в районі 140 прикордонного знаку на ділянці відповідальності ВПС «Великий Березний», що має наслідком застосування одного із заходів, передбачених ч. 1 ст. 289 КАС України.
За таких обставин, враховуючи викладене, а також встановлений факт порушення відповідачем порядку перебування іноземних громадян на території України, факт невиконання рішення позивача про примусове повернення за межі України, а також існування ризиків того, що відповідач може ухилятись від примусового видворення за межі України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність затримання відповідача з метою забезпечення примусового видворення з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строком на 6 (шість) місяців та примусового його видворення з України.
Колегія суддів не приймає доводи апелянта щодо пропуску позивачем встановленого ч.2 ст.122 КАС України строку звернення до суду, оскільки правопорушення відповідача, яке полягає у порушенні порядку перебування іноземних громадян на території України та не виконання рішення про примусове повернення за межі України, має триваючий характер, при цьому, з моменту винесення рішення про примусове повернення від 22.03.2019, відповідно до якого відповідач мав покинути Україну до 15.04.2019, позивачем було вчинено ряд інших процесуальних дій та заходів направлених на видворення відповідача.
Колегія суддів наголошує, що свідоме та свавільне невиконання рішення про повернення за межі України та вчинення дій направлених на ухилення від його виконання є достатньою підставою для задоволення позову, враховуючи, що відповідачем дані обставини не спростовані.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1  залишити без задоволення, а рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 11 лютого 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст.    328,    329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 05.03.2020.

Головуючий суддя:                                                                                        А.Ю. Кучма 

                                                                                                                          Л.В. Бєлова

                                                                                                              Н.В. Безименна