ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

12 березня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 215/5961/19	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Семененка Я.В. (доповідач),
                               суддів:  Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,        
    розглянувши у письмовому провадженні в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1  
        на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 січня 2020 року (суддя Боженко Н.В.) у справі №215/5961/19 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Тернівської районної у м.Кривому Розі ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,- 

                                                в с т а н о в и В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправною бездіяльність виконавчого комітету Тернівської районної у місті Кривий Ріг ради щодо розгляду його звернення від 09.09.2019р.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про звільнення від сплати судового збору, позовну заяву залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали для усунення її недоліків шляхом надання до суду оригіналу документа про сплату судового збору у розмірі 768,40 грн.
Підставами для залишення позовної заяви без руху стало те, що позивачем не сплачено судовий збір за подання позовної заяви, а надані ним докази не є достатніми для звільнення позивача від такої сплати. 
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 січня 2020 року позовну заяву, у зв`язку з не усуненням недоліків, повернуто позивачу.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що у встановлений судом строк позивачем вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху не виконані, у зв`язку з чим наявні правові підстави для її повернення позивачеві на підставі п.1 ч.4 ст.169 КАС України. При цьому суд встановив те, що за даними офіційного веб-сайту ПАТ «Укрпошта» поштове відправлення, яке було направлено на адресу позивача (копія ухвали про залишення позову без руху), не було вручено адресату з інших причин. Встановивши такі обставини, суд зазначив те, що в силу положень КАС України таке поштове відправлення вважається врученим адресату.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити для продовження розгляду. В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на те, що йому не було вручено ухвалу суду про залишення позову без руху, у зв`язку з чим він не мав можливості усунути недоліки позовної заяви.
Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Як вбачається з матеріалів справи ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без руху з підстав невідповідності його вимогам ст..161 КАС України.
Ухвала про залишення позову без руху направлена на адресу ОСОБА_1 , яка зазначена останнім у позові як місце свого проживання.
На адресу Дніпропетровського окружного адміністративного суду повернувся конверт з відміткою про невручення поштового відправлення з причин «за закінченням встановленого строку зберігання».
З даних офіційного веб-сайту ПАТ «Укрпошта» також вбачається, що поштове відправлення за трек-номером « 4900077226384» не було вручено адресату.
Пунктом 4 частини шостої вказаної    статті 251 КАС України    визначено, що днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
Згідно із частиною першою    статті 131 КАС України    учасники судового процесу зобов`язані під час провадження у справі повідомляти суд про зміну місця проживання (перебування, знаходження), роботи, служби. У разі неповідомлення про зміну адреси повістка надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку в порядку, визначеному    статтею 129 цього Кодексу, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Відповідно до змісту абзацу четвертого частини четвертої    статті 124 КАС України у разі відсутності учасників справи за такою адресою вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручено їм належним чином.
За правилами частини одинадцятої    статті 126 Кодексу адміністративного судочинства України    у разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.
При цьому беруться до уваги положення частини шостої    статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно із якими у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).
Отже, отримавши повідомлення поштового органу з якого вбачається, що поштове відправлення не вручено адресату з незалежних від суду причин, суд першої інстанції обгрунтовано вказав на те, що ухвала суду про залишення позову без руху вважається врученою позивачу.
Погоджуючись з такими висновками суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з того, що до повноважень адміністративних судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій, а відповідно до частини другої    статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України    учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
У своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008 Європейський суд з прав людини зауважив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Таким чином, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Матеріали справи у справі свідчать про те, що позивач не виявив «необхідної старанності» з метою подання позову до суду, який би відповідав вимогам ст..161 КАС України.
Подібна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 13 лютого 2020 року (справа №640/209945/18).
З огляду на викладене, враховуючи те, що повернення позову не позбавляє ОСОБА_1 процесуальної можливості повторно звернутися до суду, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції.
На підставі викладеного, керуючись п.1 ст.315, ст.ст.316 321, 322, 325 КАС України, суд, -     
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 січня 2020 року по справі №215/5961/19 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у строки, які визначено ст..329 КАС України.

           Повний текст судового рішення складено 12.03.2020р.
   
Головуючий - суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк