Постанова 
Іменем  України
 
08 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 233/2070/19
 
провадження № 61-3076 св 20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В.,                     Сакари Н. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - приватне акціонерне товариство «АПК-Інвест»; 
представник позивача - Різниченко Ольга Олександрівна;
відповідач -  ОСОБА_1 ;
представник відповідача - ОСОБА_2 ;
третя особа - Костянтинівська районна державна адміністрація Донецької області;
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «АПК-Інвест» на постанову Донецького апеляційного суду від 21 січня 2020 року у складі колегії суддів:                               Біляєвої О. М., Будулуци М. С., Хейло Я. В., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.                 Описова частина 

 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2019 року приватне акціонерне товариство «АПК-Інвест» (далі - ПрАТ «АПК-Інвест») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Костянтинівська районна державна адміністрація Донецької області, про визнання переукладеними договорів оренди земельної частки (паю). 
 
Позовна заява мотивована тим, що 14 листопада 2013 року між                                     ПрАТ «АПК-Інвест» та ОСОБА_1 укладено два договори оренди земельної частки (паю), які зареєстровано 09 квітня 2014 року у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) Миколайпільської селищної ради Костянтинівського району Донецької області кожен окремоза № 1121,                            № 1122, відповідно до яких товариству в оренду строком на 20 років передана земельна частка (пай) (рілля), розміром 4,78 та 9,72 умовних кадастрових гектарів. 
ПрАТ «АПК-Інвест» виконує умови договору, використовує земельну частку (пай) та сплачує на користь ОСОБА_1 орендну плату.
В подальшому ПрАТ «АПК-Інвест» стало відомо про факт виділення в натурі ОСОБА_1 земельної ділянки, площею 20,2422 га, якій було присвоєно кадастровий номер 1422483900:14:000:0004 та яка фактично використовується товариством на підставі двох укладених договорів оренди земельної частки (паю) від 14 листопада 2013 року.
Зазначало, що у порушення вимог пунктів 3.1. укладених договорів, частини п`ятої статті 31 Закону України «Про оренду землі» ОСОБА_1 не повідомив ПрАТ «АПК-Інвест» про отримання ним правовстановлюючого документа, який підтверджує його право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 1422483900:14:000:0004, чим порушив вимоги договорів та діючих нормативних актів та безпосередньо права позивача, як орендаря, та фактичного користувача земельних часток (паїв).
Вказувало, що земельні частки (паї) передавалися ПрАТ «АПК-Інвест» в оренду на підставі сертифікатів на право на земельну частку (пай), шляхом укладення договорів оренди земельної частки (паю), що передбачено Указом Президента України «Про гарантування захисту економічних інтересів та поліпшення соціального забезпечення селен - пенсіонерів, які мають право на земельну частку (пай)» від 15 грудня 1998 року № 1353/98, Указом Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектору економіки» від 03 грудня 1999 року                               № 1529/99 та формою Типового договору оренди земельної частки (паю), затвердженою наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 17 січня 2000 року № 5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України                 23 лютого 2000 року № 101/4322 (далі - форма Типового договору).
На момент укладення договорів оренди земельної частки (паю) між                            ПрАТ «АПК-Інвест» та ОСОБА_1 , як і на теперішній час, діють норми перехідних положень Закону України «Про оренду землі», якими встановлено імперативну норму щодо наслідків виділу в натурі (на місцевості) земельної ділянки власником земельної частки (паю), яким укладено договір оренди землі, а саме: такий договір переукладається відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку на тих самих умовах, що і раніше укладений, і може бути змінений лише за згодою сторін. Аналогічні вимоги встановлені укладеними договорами оренди земельної частки (паю) між сторонами.
Вважало, що під час укладення договорів оренди земельної частки (паю) ОСОБА_1 вчинив волевиявлення щодо укладення договорів оренди земельної частки (паю) строком на 20 років та правових наслідків подальшої реалізації ним права на виділ земельної ділянки - переукладення договорів оренди землі із орендарем, відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку на тих самих умовах, що і раніше укладені договори оренди земельної частки (паю). Одностороння відмова ОСОБА_1 від взятого на себе зобов`язання з переукладення договорів оренди порушує права та законні інтереси ПрАТ «АПК-Інвест», як належного орендаря та користувача земельної ділянки.
 
Ураховуючи викладене, посилаючись на абзац 2 Перехідних положень Закону України «Про оренду землі», ПрАТ «АПК-Інвест» просило суд визнати переукладеними два договори оренди земельної частки (паю)                                        від 14 листопада 2013 року, укладені між ПрАТ «АПК-Інвест» та ОСОБА_1 , на договір оренди землі (кадастровий номер земельної ділянки 1422483900:14:000:0004, площею 20,2422 га) на тих самих умовах, що і раніше укладені договори оренди земельної частки (паю), починаючи з дати реєстрації права власності відповідача на вказану земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (18 червня 2014 року) в запропонованій редакції.
 
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до                ПрАТ «АПК-Інвест», в якому просив припинити правовідносини, а саме: дію договорів оренди земельної частки (паю) від 14 листопада 2013 року, укладені між ПрАТ «АПК-Інвест» та ОСОБА_1 , які зареєстровані 09 квітня 2014 року у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток паїв Миколайпільської селищної ради за № 1121, № 1122, шляхом їх розірвання у зв`язку з неможливістю їх виконання.
 
Позов мотивований тим, що 14 листопада 2013 року між ним та                                     ПрАТ «АПК-Інвест» укладено два договори оренди земельної частки (паю), розміром 9,72 та 4,78 умовних кадастрових гектарів, які зареєстровано                          09 квітня 2014 року у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток паїв Миколайпільської селищної ради Костянтинівського району Донецької області за № 1121, № 1122.
Зазначав, що 18 червня 2014 року отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, згідно яких він є власником земельної ділянки, площею 20,2422 га, кадастровий номер 1422483900:14:000:0004, яка розташована на території Миколайпільської сільської ради Костянтинівського району Донецької області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Вказував, що 07 листопада 2018 року на юридичну адресу ПрАТ «АПК-Інвест» ним направлено лист-повідомлення про припинення договорів оренди земельних часток (паїв), укладених 14 листопада 2013 року, у зв`язку з тим, що він прийняв рішення у подальшому господарювати на своїй земельній ділянці самостійно. У відповідь на цей лист 19 грудня 2018 року від                           ПрАТ «АПК-Інвест» отримав лист № 1131 з додатком проекту договору оренди землі, а також пропозицією переукласти договір оренди на земельну ділянку за кадастровим номером 1422483900:14:000:0004, на який він                                 10 січня 2019 року направив заперечення щодо переукладення договору оренди на виділену йому земельну ділянку.
Зазначав, що сертифікати на право на земельну частку (пай) були дійсними до виділення йому земельної частки (паю) у натурі (на місцевості) та видачі йому державного акту на право власності на землю. Після набуття ним права приватної власності на земельну ділянку, площею 20,2422 га, кадастровий номер 1422483900:14:000:0004, сертифікати, на підставі яких укладалися договори оренди земельних часток (паїв) від 14 листопада 2013 року, втратили чинність, у зв`язку з чим припинилися зобов`язання сторін за вказаним договорами відповідно до чинного законодавства. Обов`язок орендодавця переукласти договір оренди після отримання ним права власності на земельну ділянку нормами права не передбачений. 
Твердження ПрАТ «АПК-Інвест» про те, що ним систематично сплачується орендна плата не відповідає дійсності, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження цих доводів товариством не надано. Починаючи з 2018 року та по сьогоднішній день він не отримує орендну плату за землю, що підтверджується квитанціями про повернення грошових коштів. 
Позовні вимоги ПрАТ «АПК-Інвест» про переукладення договору порушують його права, передбачені статтею 627 ЦК України, щодо принципу свободи договору та права, які гарантовані статтею 41 Конституцією України щодо непорушності права власності та вільного користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд.

 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області                            від 15 жовтня 2019 року у складі судді Каліуш О. В. позов ПрАТ «АПК-Інвест» задоволено.
Визнано переукладеними два договори оренди земельної частки (паю)                       від 14 листопада 2013 року, укладені між ПрАТ «АПК-Інвест» та ОСОБА_1 , на договір оренди землі (кадастровий номер земельної ділянки 1422483900:14:000:0004, площею 20,2422 га) на тих самих умовах, що і раніше укладені договори оренди земельної частки (паю), починаючи з дати державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - з 18 червня 2014 року у запропоновані редакції:
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наявні правові підстави для визнання переукладеними договорів оренди земельної частки (паю)                              від 14 листопада 2013 року, укладені між ПрАТ «АПК-Інвест» та ОСОБА_1 , оскільки під час їх укладення ОСОБА_1 , відповідно до пунктів 2.3. договорів, висловив волевиявлення на переукладення договору оренди земельної частки на договір оренди земельної ділянки на тих самих умовах, у випадку виділення йому земельної ділянки в натурі.
 
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив з того, що                               ОСОБА_1 не довів, що сторони договорів оренди земельної частки (паю) не досягли згоди щодо розірвання цих договорів, а також того, що обставини істотно змінилися.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Донецького апеляційного суду від 21 січня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено. 
Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області                             від 15 жовтня 2019 року скасовано, й ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ПрАТ «АПК-Інвест» відмовлено. 
Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено. 
Розірвано договори оренди земельної частки (паю), розміром 9,72 та 4,78 умовних кадастрових гектарів, від 14 листопада 2013 року, укладені між ОСОБА_1 та ПрАТ «АПК-Інвест», зареєстровані у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) Миколайпільської селищної ради Костянтинівського району Донецької області від 09 квітня 2014 року.  
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ПрАТ «АПК-Інвест» уклав договори оренди від 14 листопада 2013 року зі ОСОБА_1 , як з власником сертифікатів на право на земельну частку (пай). Вказані сертифікати вважалися правовстановлюючими документами при реалізації ним права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства та були дійсними до моменту виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки та отримання ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на нерухоме майно - земельну ділянку, загальною площею 20,2422 га, кадастровий номер 1422483900:14:000:0004, що відповідає пункту 17 Розділу X «Перехідні положення» ЗК України. Разом з тим, з моменту отримання ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на вказану земельну ділянку змінився предмет оренди та статус сторін договору оренди. Ураховуючи відсутність волевиявлення власника земельної ділянки на переукладення договорів, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що два договори оренди земельної частки (паю) від 14 листопада 2013 року, укладені між ПрАТ «АПК-Інвест» та ОСОБА_1 , слід вважати припиненими. При цьому суд зауважив, що зміст пункту 2.3. укладених між ПрАТ «АПК-Інвест» та ОСОБА_1 договорів оренди земельної частки (паю) щодо переукладання договору у разі виділення земельної ділянки в натурі не може бути розцінений як примус для власника земельної ділянки і передбачає право, а не обов`язок на переукладення договору оренди.
 
При ухваленні рішення суд посилався на відповідні правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У лютому 2020 року ПрАТ «АПК-Інвест» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції й залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                            від 05 березня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу № 233/2070/19 із Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області.
 
У березні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано застосував до спірних правовідносин висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі № 484/4135/18, від 30 жовтня 2019 року у справі № 233/4198/18, та не врахував правовий висновок щодо застосування абзацу 2 розділу IX Перехідних положень Закону України «Про оренду землі» у подібних правовідносинах, викладений у постановах Верховного Суду від 19 березня 2018 року у справі 924/468/14, від 22 травня 2019 року у справі 904/3558/18. Так, на момент укладення між сторонами оспорюваних договорів оренди земельної частки (паю), як і на даний момент, діє норма абзацу 2 розділу IX Перехідних положень Закону України «Про оренду землі», яка є імперативною, щодо наслідків виділу в натурі (на місцевості) земельної ділянки власником земельної частки (паю), відповідно до якої такий договір переукладається відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку на тих самих умовах, що і раніше укладений, і може бути змінений лише за згодою сторін. Припинення дії договору оренди допускається лише у випадках, визначених цим Законом. Вважав правильним висновок суду першої інстанції про те, що сам факт оформлення державного акту на право власності на землю автоматично не припиняє дію раніше укладеного їх власником договору оренди земельного паю і такий договір підлягає переукладенню.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У квітні 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, у зв`язку з тим, що доводи скарги є безпідставними, а судове рішення апеляційної інстанції є мотивованим, законним й ґрунтується на належних та допустимих доказах, судом апеляційної інстанції вірно застосовано норми матеріального та процесуального права щодо спірних правовідносин. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами встановлено, що 14 листопада 2013 року між ПрАТ «АПК-Інвест» та ОСОБА_1 укладено два договори оренди земельної частки (паю), зареєстровані 09 квітня 2014 року у книзі записів реєстрації договорів оренди земельної частки (паю) Миколайпільської селищної радиКостянтинівського району Донецької областіза № 1121, № 1122, відповідно до умов яких орендодавець ОСОБА_1 передає, а орендар приймає у володіння та користування (оренду) земельні частки (пай) (рілля), розміром 4,78 та 9,72 умовних кадастрових гектарів, терміном на 20 років (а. с. 8-11, 231-234, т. 1).
Згідно з пунктом 3.1. вказаних договорів ОСОБА_1 зобов`язався протягом п`яти робочих днів з дати виділення земельної ділянки на основі земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) та отримання державного акту на право власності на земельну ділянку письмово повідомити про це орендаря.
 
Пунктом 2.3. договорів встановлено, що у разі виділення земельної ділянки на основі земельної частки (паю) в натурі (на місцевості), договір оренди землі переукладається на тих самих умовах, що і раніше укладений, і може бути змінений лише за згодою сторін. Договір оренди переукладається сторонами за договором не пізніше ніж в строк до двох місяців з дати виділення земельної ділянки на основі земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) та отримання державного акту на право власності на земельну ділянку. Припинення дії договору оренди допускається у випадках, визначених цим договором та чинним законодавством України.
 
18 червня 2014 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1422483900:14:000:0004, площею 20,2422 га. У той же день в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності зареєстровано право власності ОСОБА_1 на нерухоме майно (а. с. 92-93, т. 1).
 
26 жовтня 2017 року між ОСОБА_1 та фермерським господарством «Ф.Г. Щедрий Лан» укладено договір оренди землі, предметом якого є земельна ділянка, загальною площею 20,2422 га, кадастровий номер 1422483900:14:000:0004. 
 
Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області                               від 30 жовтня 2018 року, яке набрало законної сили 04 грудня 2018 року, у цивільній справі № 233/1600/18 вказаний договір визнано недійсним, а запис про його державну реєстрацію скасовано. Під час розгляду цивільної справи № 233/1600/18 встановлено, що у зв`язку з отриманням ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на нерухоме майно укладені 14 листопада 2013 року між ним і ПрАТ «АПК-Інвест» договори оренди земельної частки (паю) автоматично не припинили свою дію (а. с. 94-96, т. 1).
 
07 листопада 2018 року ОСОБА_1 письмово повідомив позивача про припинення договорів оренди земельної частки (паю) з тих підстав, що він має намір самостійно господарювати на землі (а. с. 129-130, т. 1).
 
У відповідь ПрАТ «АПК-Інвест» 19 грудня 2018 року направило ОСОБА_1 проект переукладеного договору.
 
Квитанціями підтверджено повернення ОСОБА_1 грошових коштів                       ПрАТ «АПК-Інвест», як помилково перерахованих за оренду земельного паю (а. с. 135, 136, т. 1).
 
2.                 Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
За змістом положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права 
 
Касаційна скарга ПрАТ «АПК-Інвест» задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційної інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не                                                                                                                                                                                                                                                                                         спростовують.
 
Частиною другою статті 792 ЦК України встановлено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
 
Згідно із частиною першою статті 93 ЗК України, статтею 1 Закону України «Про оренду землі», право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
 
Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
 
Згідно з пунктом 17 Перехідних положень ЗК України, сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.
 
Статтею 125 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
 
У справі встановлено, що позивач уклав договір оренди зі ОСОБА_1 , як з власником сертифікатів на право на земельну частку (пай). Вказані сертифікати вважалися правовстановлюючими документами при реалізації ним права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства та були дійсними до моменту виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки та отримання                        ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на нерухоме майно - земельну ділянку загальною площею 20,2422 га, кадастровий номер 1422483900:14:000:0004, що відповідає пункту 17 Розділу X «Перехідні положення» ЗК України.
 
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Статтею 14 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України.
 
Відповідно статті 630 Цивільного кодексу України договором може бути встановлено, що його окремі умови визначаються відповідно до типових умов договорів певного виду, оприлюднених у встановленому порядку. Якщо у договорі не міститься посилання на типові умови, такі типові умови можуть застосовуватись як звичай ділового обороту, якщо вони відповідають вимогам статті 7 цього Кодексу.
 
У пункті 2.3. Типового договору оренди земельної частки (паю), затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 17 січня 2000 року № 5, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України                 23 лютого 2000 року за № 101/4322, визначено, що у разі виділення земельної ділянки на основі земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) зобов`язання сторін припиняються відповідно до чинного законодавства.
 
При відмові орендаря розірвати цей договір та припинити користування земельною ділянкою право власника земельної ділянки (орендодавця) на землю підлягає захисту в загальному порядку.
 
Згідно з частинами другою-четвертою статті 31 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом. Договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.
 
У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня                        2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що при розгляді спорів про переукладення договорів оренди землі суди повинні враховувати, що згідно з пунктом 2.3. Типового договору оренди земельної частки (паю), затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 17 січня 2000 року № 5, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України                  23 лютого 2000 року за № 101/4322, після виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання державного акту на право приватної власності на землю зобов`язання сторін припиняються відповідно до чинного законодавства. З часу отримання особою державного акту на право приватної власності на землю вона набуває статусу власника земельної ділянки, у зв`язку з чим змінився предмет оренди та статус сторін договору оренди, а тому договір оренди земельної частки (паю) припиняється. Враховуючи вимоги статей 203, 215 ЦК України про недійсність правочину, переукладення договору оренди земельної частки (паю) після виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки і одержання власником земельної частки (паю) державного акту на право власності на земельну ділянку можливе лише за наявності волевиявлення на те сторін.
 
Ураховуючи наведені норми, а також те, що з часу отримання ОСОБА_1 вказаного свідоцтва про право власності на нерухоме майно - земельну ділянку, загальною площею 20,2422 га, кадастровий номер 1422483900:14:000:0004, він набув статусу власника земельної ділянки, тобто змінився предмет оренди та статус сторін договору оренди, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що два договори оренди земельної частки (паю) від 14 листопада 2013 року, укладені між ПрАТ «АПК-Інвест» та ОСОБА_1 , слід вважати припиненими.
 
При цьому зміст пункту 2.3. укладених між ПрАТ «АПК-Інвест» та                             ОСОБА_1 договорів оренди земельної частки (паю) щодо переукладання договору у разі виділення земельної ділянки в натурі не може бути розцінений як примус для власника земельної ділянки і передбачає право, а не обов`язок на переукладення договору оренди.
 
Зазначені висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 27 березня 2007 року у справі № 6-7167сво06, постановах Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі № 484/4135/18, від 30 жовтня 2019 року у справі № 233/4198/18, від 11 листопада 2019 року у справі № 484/4067/18.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Таким чином, наявність волевиявлення учасника правочину на укладання угоди, вільність такого волевиявлення і відповідність його внутрішній волі є необхідною умовою дійсності правочину.
 
Проте, як встановлено судом апеляційної інстанції, волевиявлення власника земельної ділянки на переукладення договорів відсутнє, що є підставою для припинення договорів оренди земельної частки (паю) від 14 листопада                         2013 року. 
 
Також апеляційний суд зауважив, що неповідомлення орендаря про набуття орендодавцем права власності на земельну ділянку, тобто, невиконання ОСОБА_1 обов`язку, визначеного пунктом 3.1 договорів про оренду земельної частки (паю), згідно з яким він зобов`язався протягом п`яти робочих днів з дати виділення земельної ділянки на основі земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) та отримання державного акту на право власності на земельну ділянку письмово повідомити про це орендаря, не впливає на зміну юридичного статусу земельної ділянки та його наслідки. 
 
За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що правові підстави для визнання договорів оренди земельної частки (паю)                                       від 14 листопада 2013 року між ПрАТ «АПК-Інвест» та ОСОБА_1 переукладеними на договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер 1422483900:14:000:0004, площею 20,2422 га, на тих самих умовах, що і раніше, передбачених договорами оренди земельної частки (паю), відсутні.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Посилання в касаційній скарзі ПрАТ «АПК-Інвест» про те, що сам факт оформлення державного акту на право власності на землю автоматично не припиняє дію раніше укладеного їх власником договору оренди земельного паю, а такий договір підлягає переукладенню, є необґрунтованими і фактично зводяться до помилкового тлумачення вищенаведених правових норм.
 
Доводи касаційної скарги ПрАТ «АПК-Інвест» про те, що у порушення вимог земельного законодавства після набуття права власності на земельну ділянку орендодавець не повідомив про набуття такого права, не заслуговують на увагу, оскільки неповідомлення орендаря про набуття орендодавцями права власності на земельну ділянку не впливає на зміну юридичного статусу земельної ділянки та його наслідки.
 
Доводи касаційної скарги щодо неврахування відповідної судової практики Верховного Суду є безпідставними, оскільки у наведених заявником справах інші фактичні обставини та висновки судів стосуються інших правовідносин. 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи та переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. 
 
Щодо клопотання про передачу справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду
 
Клопотання про направлення справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду не підлягає задоволенню з наступних підстав.
 
Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу, зокрема, із обґрунтуванням підстав, визначених у частині п`ятій статті 403 цього Кодексу.
 
Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.
Заявником у клопотанні не наведено, у чому саме полягає виключна правова проблема у цій справі, аналіз судової практики не свідчить про наявність протилежних і суперечливих судових рішень та глибоких і довгострокових розбіжностей у судовій практиці у справах із аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами.
 
Зважаючи на наведене, колегія суддів не встановила достатніх та обґрунтованих підстав для направлення справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Відмовити приватному акціонерному товариству «АПК-Інвест» у задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. 
 
Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «АПК-Інвест» залишити без задоволення.
 
Постанову Донецького апеляційного суду від 21 січня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                           О. М. Осіян
 
О. В. Білоконь 
 
Н. Ю. Сакара