ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2020 р. 	Справа № 520/11708/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Катунова В.В.
суддів: Бершова Г.Є. ,  Ральченка І.М. 
за участю секретаря судового засідання  Патової Д.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2020, суддя Біленський О.О.,  61022, м. Харків, майдан Свободи, 6, повний текст складено 24.02.20 по справі № 520/11708/19
          за позовом            ОСОБА_1  
          до           Державної прикордонної служби України ,           Харківського прикордонного загону                   
          про визнання протиправними дій,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної прикордонної служби України та Харківського прикордонного загону, в якому просив суд:
- визнати протиправними дії службових осіб Державної прикордонної служби України, Харківського прикордонного Загону щодо дозволу 03.10.2019 року на виїзд малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі ОСОБА_3 за кордон без дозволу батька - ОСОБА_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ОСОБА_1 надав свою згоду, яку нотаріально засвідчено, на тимчасовий виїзд до Російської Федерації і у зворотньому напрямку свого сина - ОСОБА_2 , громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_1 на відпочинок у період з 10.07.2019 року по 10.07.2020 року включно у супроводі матері - ОСОБА_3 , громадянки України, ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована в Україні АДРЕСА_1 , та яка має повноваження на час перебування за кордоном їх спільного сина вирішувати усі питання стосовно нього, що можуть виникнути під час поїздки та, яка по закінченню терміну перебування за кордоном, має забезпечити повернення сина в Україну. Після підписання згоди на виїзд сина до Російської Федерації у позивача з`явились побоювання внаслідок спілкування зі ОСОБА_3 з приводу того, що вона має намір виїхати до Російської Федерації разом з сином і залишитись там. 17.09.2019 року ОСОБА_1 нотаріально засвідченою заявою відкликав свою згоду на тимчасовий виїзд свого сина ОСОБА_2 до Російської Федерації і у зворотньому напрямку на відпочинок в період з 10.07.2019 року по 10.07.2020 року у зв`язку з невиконанням домовленостей, укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . На підставі відкликання 17.09.2019 р. згоди на виїзд сина за кордон, 17.09.2019 року ОСОБА_1 було направлено до Державної прикордонної служби України відповідну заяву, в якій він інформує Державну прикордонну службу України про факт відкликання своєї згоди на виїзд сина. Проте, 02.10.2019 року ОСОБА_3 разом з сином повернулись в Україну і вже наступного дня 03.10.2019 року знову виїхали до Російської Федерації незважаючи на відкликання згоди батька - ОСОБА_1 на виїзд сина за кордон.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2020 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Позивач, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити. Свою незгоду з постановою суду обґрунтовує тим, що при прийнятті рішення судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.
В апеляційній скарзі позивач зазначає, що чинним законодавством України передбачено наявність нотаріально посвідченої згоди другого з батьків на перетинання державного кордону  кордону одним з батьків разом з дитиною. Так, надання згоди другого з батьків на перетин дитиною державного кордону є його правом, передбаченим законом, так само як і право на відкликання наданої згоди, що не заборонено та не суперечить чинному законодавству України. На переконання позивача, адміністрація Державної прикордонної служби України на дату перетину кордону дитиною позивача 03.10.2019 року була обізнана про відкликання згоди на виїзд дитини позивача, мала можливість та достатньо часу внести відповідну інформацію до бази даних щодо обмеження малолітнього ОСОБА_2 в праві виїзду з України через відсутність згоди другого з батьків, проте не здійснила відповідних дій, через що було здійснено незаконний пропуск через державний кордон України дитини позивача. 
У поданому до суду письмовому відзиві на апеляційну скаргу  представник Харківського прикордонного загону просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність скарги. Представник відповідача вказав, що громадянин України ОСОБА_2 перетнув державний кордон на виїзд з України 03.10.19 о 18.52.59 в пункті пропуску для автомобільного сполучення «Олександрівка». Пропуск через державний кордон України громадянина України ОСОБА_2 було здійснено на підставі підпункту 1 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими ПКМУ від 27.01.95 №57, а саме виїзд з України громадянина України який не досяг 16-річного віку у супроводі одного із батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків. При цьому у зв`язку з тим, що бази даних Держприкордонслужби України не мають прив`язки до відповідних нотаріальних реєстрів, а відтак у зв`язку з відсутністю інформації в Базі даних 1.2 «ДПО» ПТК АПК «Гарт-1/П» (відсутністю обмеження в праві виїзду з України) громадянина України ОСОБА_2 було пропущено через державний кордон України. Таким чином, дії посадових осіб Харківського прикордонного загону були вчинені в спосіб та в межах своїх прав і на підставі чинного законодавства України.
В судовому засіданні представник позивача (Максимов М.І) підтримав доводи апеляційної скарги. Представник відповіача, Харківського прикордонного загону (Савченко К.І) заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що що ОСОБА_1 10.07.2019 року надав свою згоду, яку нотаріально засвідчив, на тимчасовий виїзд до Російської Федерації і у зворотньому напрямку свого сина - ОСОБА_2 , громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження НОМЕР_1 , видане Фрунзенським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції від 12.09.2014 року), на відпочинок у період з 10.07.2019 року по 10.07.2020 року включно у супроводі матері - ОСОБА_3 , громадянки України, ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована в Україні АДРЕСА_1 , яка має повноваження на час перебування за кордоном їх спільного сина вирішувати усі питання стосовно нього, що можуть виникнути під час поїздки та, яка по закінченню терміну перебування за кордоном забезпечить повернення сина в Україну.
17.09.2019 року ОСОБА_1 нотаріально засвідчив заяву, якою відкликав свою згоду на тимчасовий виїзд свого сина ОСОБА_2 до Російської Федерації і у зворотньому напрямку на відпочинок в період з 10.07.2019 року по 10.07.2020 року у зв`язку з невиконанням домовленостей про повернення сина позивача, ОСОБА_2 , в Україну.
17.09.2019 року ОСОБА_1 було направлено до адміністрації Державної прикордонної служби України, Харківського прикордонного загону, Служби безпеки України, Офісу Президента України заяву щодо інформування про факт відкликання своєї згоди на виїзд сина, оригінал заяви про відкликання заяви про надання згоди на вивезення дитини за кордон було направлено адміністрації Державної прикордонної служби України, іншим адресатам в копії.
02.10.2019 року за вих.№23/С-14178, 14476, 14476/1 адміністрацією Державної прикордонної служби України повідомлено позивача, що уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України під час несення служби в пунктах пропуску здійснюється перевірка документів, визначених пунктами 4, 5 та 6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 (зі змінами). У разі виявлення порушень Правил під час здійснення прикордонного контролю щодо особи, яка не досягла 16 років, уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України буде відмовлено їй у перетинанні державного кордону. У разі надходження судового рішення щодо тимчасового обмеження виїзду з території України неповнолітнього громадянина України ОСОБА_2 і внесення інформації про заборону виїзду особи у відповідні бази Державної прикордонної служби України, прикордонним відомством буде вжито всіх заходів, передбачених законодавством, щодо недопущення виїзду його за межі України. Водночас повідомлено, що інформація, вкладена у заяві позивача, врахована в оперативно-службовій діяльності.
Також, з наявних матеріалів справи вбачається, що 09.10.2019 року Харківським прикордонним загоном було направлено позивачу лист №23/С-243/12726, яким повідомлялось, що відносно можливості виїзду з України громадянина України ОСОБА_2 , 2014 р.н., на підставі наданої позивачем заяви від 17.09.2019 року НОА858226 Харківський прикордонний загін не може надати правову оцінку зазначеного документа, так як його надіслано в копії. Повідомлено, що копії документів не посвідчують жодних юридичних фактів на підставі яких Харківський прикордонний загін може приймати рішення. Також повідомлено, що відповідно до статей 6 та 7 Закону України «Про прикордонний контроль» повноваження стосовно надання громадянам дозволу на перетинання державного кордону надані лише службовим особам Державної прикордонної служби України, які безпосередньо несуть службу з охорони державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон. Отже рішення щодо надання дозволу на перетинання державного кордону громадянину України ОСОБА_2 , 2014 р.н., буде прийматись уповноваженими службовими особами Держприкордонслужби безпосередньо під час перетинання ним державного кордону в пункті пропуску.
03.10.2019 року ОСОБА_3 разом з сином ОСОБА_2 виїхали до Російської Федерації.
Вважаючи протиправними дії відповідачів щодо дозволу 03.10.2019 року на виїзд малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі ОСОБА_3 за кордон без дозволу батька - ОСОБА_1 , позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості позовних вимог, оскільки відповідачі діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а позивачем не доведено порушення своїх прав  суб`єктом владних повноважень.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про державний кордон України" пропуск осіб, які перетинають державний кордон України, здійснюється органами Державної прикордонної служби України за дійсними документами на право в`їзду на територію України або виїзду з України. Пропуск транспортних засобів, вантажів через державний кордон України провадиться відповідно до законодавства України і міжнародних договорів України. Відповідно до міжнародних договорів України Кабінетом Міністрів України може бути встановлено спрощений порядок пропуску осіб, транспортних засобів, вантажів через державний кордон України.
Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України "Про прикордонний контроль" під час прикордонного контролю посадові та службові особи Державної прикордонної служби України здійснюють свої повноваження в межах, передбачених Конституцією України, цим Законом, Законом України "Про Державну прикордонну службу України", іншими актами законодавства України, а також міжнародними договорами України.
Частиною 6 статті 23 Закону України "Про прикордонний контроль" передбачено, що прикордонний контроль та пропуск через державний кордон громадян України, які не досягли 16 років, здійснюються в порядку, встановленому цим Законом, з урахуванням вимог частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України. Під час прикордонного контролю та пропуску через державний кордон осіб, які не досягли 16 років, посадові особи Державної прикордонної служби України здійснюють процедури прикордонного контролю в повному обсязі. Якщо особу, яка не досягла 16 років, супроводжує лише один дорослий та існують обґрунтовані підстави для того, щоб підозрювати, що особа, яка не досягла 16 років, незаконно перетинає державний кордон, посадова особа Державної прикордонної служби України проводить ретельну перевірку з метою виявлення будь-яких невідповідностей чи суперечностей у наданій інформації.
Аналогічна норма закріплена у п.п.1 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, а саме виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.
Відповідно до п.3 ч.3 ст.313 Цивільного кодексу України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.
З огляду на викладене, нотаріально посвідчена згода другого з батьків визначена чинним законодавством має обов`язковий характер для Держаної прикордонної служби при вирішенні питання про надання дозвіл на перетин громадянином України, який не досяг 16-річного віку, державного кордону України.
При цьому, жодним нормативно-правовим актом не закріплено право одного з батьків, що надав згоду на тимчасовий виїзд дитини за межі України, на відкликання такої згоди.
Як свідчать матеріали справи, нотаріусом в заяві позивача від 17.09.2019 року лише була засвідчена справжність підпису позивача відповідно до ст.34 Закону України «Про нотаріат», що  не впливає на настання юридичних наслідків у зв`язку з поданням такої заяви.
Колегія суддів зазначає, що заборона виїзду осіб за межі України здійснюється у відповідності до Порядку надання Державній прикордонній службі та виконання нею доручень уповноважених державних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон, яким передбачено, що доручення Держприкордонслужбі надаються уповноваженими державними органами відповідно до їх компетенції та за наявності підстав, визначених законом. При цьому, позивач не є уповноваженим органом, який має право направляти до Держприкордонслужби доручення щодо заборони виїзду з України осіб. Факт направлення на адресу відповідачів нотаріально засвідченої заяви про відкликання згоди не створює будь-якого законодавчо визначеного обов`язку відповідачів.
Також колегією суддів встановлено та сторонами по справі підтверджено, що на даний час син позивача повернувся з Російської Федерації та перебуває на території України.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачі діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, відповідачами не було допущено порушення прав позивача.
Таким чином, колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За приписами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2020 по справі № 520/11708/19  залишити без змін  
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		В.В. Катунов 	
Судді	   	Г.Є. Бершов    І.М. Ральченко   	
Постанова складена в повному обсязі  10.06.20.