Постанова 
Іменем  України
 
17 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 584/200/17-ц
 
провадження № 61-45679св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач, відповідач - ОСОБА_1 ,
відповідач, позивач -  ОСОБА_2 ,
третя особа, відповідач -  ОСОБА_3 ,,
третя особа - Путивльська районна державна адміністрація Сумської області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Путивльського районного суду Сумської області від 16 квітня 2018 року у складі судді Толстого О. О.                    та постанову Апеляційного суду Сумської області від 11 вересня 2018 року             у складі колегії суддів: Левченко Т. А., Кононенко О. Ю., Ткачук С. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2017 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом                        до  ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 ,                про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання автомобіля об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на 1/2 частину автомобіля.
 
Позовна заява мотивована тим, що вона з 04 серпня 1989 року перебувала  у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який рішенням Путивльського районного суду м. Суми від 17 квітня 2006 року було розірвано. Проте                до лютого 2009 року вони продовжували проживати однією сім`ю, а про існування вказаного рішення суду вона дізналась лише в 2016 році. 
За час спільного проживання вона з ОСОБА_4 за спільні грошові кошти, виручені від продажу належної їм на праві власності квартири, придбали вантажно-пасажирський автомобіль марки Ford Transit, 1998 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , право власності на який було зареєстровано за ОСОБА_4 . З лютого 2009 року, після припинення фактичних шлюбних відносин вона та ОСОБА_4 дійшли згоди, що він використовує цей автомобіль для заробітку та допомагає сплачувати                за навчання дочки у вищому навчальному закладі, а в разі його продажу віддасть їй половину коштів. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, після його смерті відкрилась спадщина, у тому числі на вказаний автомобіль. Спадкоємцями після його смерті є: дружина - ОСОБА_2 , дочки: ОСОБА_3                                         та ОСОБА_4 ОСОБА_2 не визнає її права власності                             на 1/2 частину транспортного засобу.
Ураховуючи викладене,  ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги, просила суд: встановити факт проживання її однією сім`єю без реєстрації шлюбу                   з ОСОБА_4 у період з 01 квітня 2006 року до 01 лютого 2009 року, визнати спірний автомобіль об`єктом їхньої спільної сумісної власності                        та визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля марки Ford Transit, 1998 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 .
 
У квітні 2017 року  ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом                        до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - Путивльська районна державна адміністрація Сумської області, про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання автомобіля об`єктом їхньої спільної сумісної власності та визнання права власності                            на 1/2 частину автомобіля.
 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що вона з ОСОБА_4 ,                    ще з часу перебування останнього в зареєстрованому шлюбі із                  ОСОБА_1 , почали проживати однією сім`єю, а 05 листопада 2014 року зареєстрували шлюб, за час якого у них народилась дочка - ОСОБА_4 ,                     ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
У квітні 2006 року вона та ОСОБА_4 придбали спірний автомобіль, який було зареєстровано за останнім на праві власності 26 квітня 2007 року. Ураховуючи викладене, ОСОБА_2 просила суд: встановити факт проживання її однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4                     у період з 29 квітня 2006 року до 04 листопада 2014 року; визнати об`єктом спільної сумісної власності автомобіль марки FordTransit, 1998 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , та визнати за нею право власності                на 1/2 частину автомобіля.
 
Короткий зміст оскарженого рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Путивльського районного суду Сумської області від 16 квітня               2018 року позов  ОСОБА_1 задоволено частково.
Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у період з 28 квітня 2006 року                       до 01 лютого 2009 року.    
Визнано їхньою спільною сумісною власністю автомобіль марки «FORD Transit 2.5 TD», 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у період з 02 лютого 2009 року                        до 04 листопада 2014 року.    
У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 732,90 грн                                  на відшкодування понесених судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу  ОСОБА_1 і ОСОБА_4 у період                        з 28 квітня 2006 року до 01 лютого 2009 року підтверджується зібраними                    у справі доказами. Факт спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у період з 02 лютого 2009 рок до 04 листопада 2014 року сторонами не оспорюється. 
Автомобіль марки Ford Transit, 1998 року випуску, номерний знак                              НОМЕР_1 , був придбаний ОСОБА_4 за час спільного проживання            з ОСОБА_1 , за їхні спільні кошти, тому належить їм на праві спільної сумісної власності. 
При цьому суд застосував до позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання права власності на 1/2 частину автомобіля позовну давність,                                   про застосування якої заявлено представником ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_1 дізналась про порушення свого права на спірне майно після припинення фактичних шлюбних відносин, а з позовом до суду звернулась поза межами трирічного строку, передбаченого частиною другою статті 72 СК України.
 
Короткий зміст оскарженої постанови апеляційного суду 
 
Постановою Апеляційного суду Сумської області від 11 вересня 2018 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Путивльського районного суду Сумської області від 16 квітня                     2018 року скасовано в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1                  до ОСОБА_2 про визнання автомобіля об`єктом спільної сумісної власності та в частині розподілу судових витрат, ухвалено в цій частині нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання автомобіля об`єктом спільної сумісної власності відмовлено.
В іншій частині рішення Путивльського районного суду Сумської області                   від 16 квітня 2018 року залишено без змін.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 960 грн                                   на відшкодування сплаченого судового збору за апеляційне оскарження рішення суду.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що у період з 28 квітня             2006 року до 01 лютого 2009 року ОСОБА_4 проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 . Зокрема, вони спільно проживали, розпорядились своєю власністю - квартирою, придбали спірний автомобіль, який спільно використовували для здійснення підприємницької діяльності. 
ОСОБА_2 не доведено належними доказами існування між нею                        та ОСОБА_4 у зазначений нею період усталених відносин, які притаманні подружжю: ведення спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна             в інтересах сім`ї.
Також апеляційний суд зазначив, оскільки вимога про визнання права власності на спірний автомобіль пов`язана із вимогою про поділ автомобіля, у задоволенні якої відмовлено внаслідок спливу позовної давності,                        то в частині задоволення позовних вимог про визнання спірного автомобіля об`єктом спільної сумісної власності також слід відмовити у зв`язку                       зі спливом строку позовної давності.  
 
У частині встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1                                та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 квітня 2006 року до 01 лютого 2009 року та в частині встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у період із 02 лютого 2009 року до 04 листопада 2014 року рішення районного суду в апеляційному порядку не оскаржувалось.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У жовтні 2018 року  ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила суд скасувати оскаржену постанову апеляційного суду та рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні її позовних вимог та ухвалити нове рішення про задоволення позову в цій частині.
 
Інші учасники справи судові рішення не оскаржили, тому у силу положень частини першої статті 400 ЦПК України в цій частині судові рішення                  не переглядаються.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано цивільну справу № 584/200/17-ц                   з Путивльського районного суду Сумської області.
У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання постанови Апеляційного суду Сумської області від 11 вересня 2018 року                до закінчення її перегляду в касаційному порядку відмовлено.
Надіслано учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено їм право подати відзив на касаційну скаргу.
 
У січні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 травня 2020 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 ,                                         про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання автомобіля об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на 1/2 частину автомобіля, за зустрічним позовом   ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - Путивльська районна державна адміністрація Сумської області,                           про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання автомобіля об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на 1/2 частину автомобіля призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 мотивована тим, що про своє порушене право вона дізналась лише у червні 2016 року, коли звернулась                             до державного нотаріуса Путивльської районної державної нотаріальної контори із заявою про виділення подружньої долі спірного рухомого майна   і спір у неї виник з другою дружиною померлого, ОСОБА_2 , яка                   не визнає її право на 1/2 частину спірного автомобіля. До цього часу                      її право не оспорювалося. 
Таким чином суди, застосувавши до її позовних вимог про визнання автомобіля об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на 1/2 частину автомобіля позовну давність, порушили норми матеріального права, оскільки позовна давність починає обчислюватися             з дня, коли особа дізналася про порушене право.   
Порушення процесуальних норм судом апеляційної інстанції проявляється               і в тому, що розгляд здійснювався в порядку спрощеного позовного провадження, а справа підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, оскільки в суді першої інстанції розглядалась                 за правилами загального позовного провадження, у справі було заявлено зустрічний позов, який був прийнятий і розглядався разом із первісним позовом (пункт 7 частини першої статті 411 ЦПК України).
 
Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
З 04 серпня 1989 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , за час якого у них народилась дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
 
Рішенням Путивльського районного суду Сумської області від 17 квітня   2006 року, що набрало законної сили 28 квітня 2006 року, шлюб між ними розірвано (а. с. 59, т. 1). 
 
За договором купівлі-продажу від 29 серпня 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 продали належну їм на праві власності двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 127. т. 1).
 
На підставі довідки-рахунку ЄГП347077 від 21 жовтня 2006 року за ОСОБА_4 26 квітня 2007 року зареєстровано автомобіль марки Ford Transit, 1998 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 (а. с. 132, т. 1).
05 листопада 2014 року ОСОБА_4 зареєстрував шлюб із ОСОБА_2 , за час якого у них народилась дочка - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 58, т. 1).
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (а. с. 10). Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить, зокрема, автомобіль Ford Transit, 1998 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 . Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4 є: дружина - ОСОБА_2 , дочки: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які в установленому законом порядку звернулись до Путивльської районної державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини.
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржені судові рішення не відповідають.
 
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання                        або оспорювання. 
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового                               або майнового права та інтересу.
 
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
 
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
           
Судом установлено, що з указаним позовом до суду ОСОБА_1 звернулася 09 лютого 2017 року (а. с. 3-5, т. 1). 
 
При цьому, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог                   ОСОБА_1 про визнання автомобіля об`єктом спільної сумісної власності у зв`язку із пропуском нею строку позовної давності та позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину автомобіля з таких самих підстав, суди не врахували, що перебіг позовної давності починається                від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
 
Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд                                у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати             про посягання на права.
 
Верховний Суд України у постанові від 22 квітня 2015 року у справі                       № 6-48цс15 дійшов висновку, що відповідно до частини першої статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року                  у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс18) вказано, що                    не вбачається підстав для відступу від правового висновку, викладеного              в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі                 № 6-48цс15.
 
Суди виходили із того, що ОСОБА_1 дізналася про порушення свого права ще у 2009 році, після припинення фактичних шлюбних відносин                     з ОСОБА_4 , який забрав спірний автомобіль, що використовувався ним разом із ОСОБА_1 для здійснення підприємницької діяльності, внаслідок чого було порушено її права, що в розумінні частини першої  статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності. 
 
Проте посилання судів на те, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з моменту припинення фактичних шлюбних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 суперечить нормам статті 261 ЦК України.
 
Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи,            які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
 
Згідно зі статтею 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
 
Частиною першою статті 74 СК України передбачено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або                  в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше             не встановлено письмовим договором між ними.
 
При застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб,                   які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися відносини, що притаманні подружжю.
 
Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
 
Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. 
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України.
 
У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня               2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають                             у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка                               не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
 
Судами установлено, що після припинення шлюбу 28 квітня 2006 року                           і до 01 лютого 2009 року ОСОБА_1 і ОСОБА_4 проживали разом, мали спільний побут, вели спільний бізнес, придбавали майно, у тому числі   й спірний автомобіль, а також були разом на святах, що узгоджуються                      з наданим відеозаписом, даними анкети вступника ОСОБА_3                       про спільне проживання батьків, декларації ОСОБА_1                                     за 2006-2008 роки про членів сім`ї, де ОСОБА_4 зазначений                         як її чоловік (а. с. 77, 206-208, т. 1). Цим доказам районний суд дав належну правову оцінку.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина друга статті 60 СК України), що не підлягає доказуванню, але може бути спростовано особою, яка не визнає цей факт.
 
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.
 
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження                    № 61-2446св18, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518св18.
 
У силу частини другої статті 74 СК України ця презумпція поширюється на майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі.
 
За змістом статей 76 і 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Отже, суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку,                         що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю ОСОБА_4                 і ОСОБА_1 , остання має право на визнання за нею права власності на 1/2 його частку, а зворотного ОСОБА_2 не довела.
 
Таким чином, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги            
ОСОБА_1 про визнання автомобіля об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_4 і ОСОБА_1 , на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував норми матеріального права, які їх регулюють.
 
Ураховуючи наведені вище обставини, Верховний Суд дійшов висновку,               що апеляційним судом безпідставно скасовано рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання автомобіля об`єктом спільної сумісної власності, яке відповідає вимогам закону.
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Проте, відмовляючи у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1  про  визнання права власності на 1/2 частину автомобіля, суди попередніх інстанцій не врахували, що перебіг позовної давності починається                від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, на зазначені вище положення закону щодо позовної давності уваги не звернули та неправильно застосували норми матеріального права. 
 
Також суди не врахували безспірні факти й докази того, що про своє порушене право ОСОБА_1 дізналася після смерті колишнього чоловіка - ОСОБА_4 , який помер  ІНФОРМАЦІЯ_1 , а з указаним позовом до суду вона звернулася 09 лютого 2017 року. Отже, строк позовної давності не пропущено. 
 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення                                     у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено помилку в застосуванні норм матеріального права, рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1               про визнання автомобіля об`єктом спільної сумісної власності згідно                    зі статтею 413 ЦПК України підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі в цій частині.
 
Разом з тим рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині  вирішення позовних вимог  ОСОБА_1  про  визнання права власності на 1/2 частку автомобіля не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості судового рішення та підлягають скасуванню відповідно до вимог статті 412 ЦПК України з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позову.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення                         та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову                         на відповідача.

 
Враховуючи те, що касаційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1  про визнання права власності                                 на 1/2 частку автомобіля скасуванню із задоволенням цих позовних вимог, постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1  про визнання права власності на 1/2 частку автомобіля скасуванню із залишенням без змін рішення районного суду про задоволення цих позовних вимог, то сплачений судовий збір за подання позову у розмірі 1 280,00 грн, за подання апеляційної скарги у розмірі               960,00 грн та за подання касаційної скарги у розмірі 1 280,00 грн підлягає стягненню з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 .                  

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 413, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
 
Постанову Апеляційного суду Сумської області від 11 вересня 2018 року                в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання автомобіля об`єктом спільної сумісної власності скасувати, рішення Путивльського районного суду Сумської області від 16 квітня 2018 року                  в цій частині залишити без змін.
 
Рішення Путивльського районного суду Сумської області від 16 квітня               2018 року та постанову Апеляційного суду Сумської області від 11 вересня 2018 року в частині позовних вимог ОСОБА_1                       про визнання права власності на 1/2 частину автомобіля скасувати.
 
Позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання права власності на 1/2 частину автомобіля задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності                              на 1/2 частину автомобіля марки «FORD Transit 2.5 TD», 1998 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 .

Стягнути з ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1 1 280,00  грн на відшкодування сплаченого судового збору                  за подання позову, 960,00 грн на відшкодування сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги та 1 280,00 грн на відшкодування сплаченого судового збору за подання касаційної скарги, а всього 3 520,00 грн                       (три тисячі п`ятсот двадцять грн 00 коп.).
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту                       її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова
Б. І. Гулько 
Р. А. Лідовець 
Ю. В. Черняк