ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/15233/19	Головуючий у 1-й інстанції Грицай К.М. 	
Провадження № 22-ц/817/327/20 	Суддя - доповідач - Храпак Н.М.	
Категорія - 301030100 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Храпак Н.М. 
суддів -  Дикун С. І., Парандюк Т. С., 
за участю секретаря - Кантицька О.І. 
та сторін: позивача ОСОБА_1 , його представника — адвоката Гроди І.П. та представника відповідача АТ “Альфа-Банк” - Панченка Д.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/15233/19 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства “Альфа-Банк” на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 грудня 2019 року, ухваленого суддею Грицай К.М., повний текст якого складений 19 грудня 2019 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства “Укрсоцбанк”, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача державний реєстратор Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області Іванісік Сергій Васильович про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності, -
В С Т А Н О В И В:
у червні 2019 року  ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Акціонерного товариства “Укрсоцбанк”, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача державний реєстратор Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області Іванісік Сергій Васильович про скасування запису про державну реєстрацію права власності Публічного акціонерного товариства “Укрсоцбанк” (вул. Велика Васильківська, 100, м. Київ, ідентифікаційний код 00039019) на квартиру АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 31231536, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 11813445461101; скасування рішення державного реєстратора Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області Іванісіка Сергія Васильовича в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 46526019 від 18 квітня 2019 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1813445461101, номер запису права власності 31231536; дата та час реєстрації: 16 квітня 2019 року 15:23:53 за Акціонерним товариством “Укрсоцбанк” права власності на квартиру у АДРЕСА_1 , відновивши запис про право власності на квартиру за ОСОБА_1 , а також стягнення судового збору за подачу позову до суду.
В обґрунтування позовних вимог  ОСОБА_1  зазначив, що оскаржуваним рішенням державного реєстратора на підставі іпотечного договору від 11 травня 2007 року, укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку “Укрсоцбанк” та ОСОБА_1 , задоволено вимоги іпотекодержателя шляхом державної реєстрації за відповідачем права власності на спірну квартиру. Жодної згоди на відчуження свого нерухомого майна у відповідності до іпотечного договору позивач не надавав. Також, вказує, що на момент вчинення спірних реєстраційних дій, з позивачем спільно проживала у вказаній квартирі малолітня дитина і про це було відомо Банку станом на дату звернення до реєстратора з заявою про вчинення реєстраційних дій. Вчинення реєстраційних дій, з використанням інституту іпотечного застереження, з перереєстрації права власності на Іпотекодержателя 16 квітня 2019 року на іпотечне майно, право на користування, яким мала малолітня дитина, порушує її право на житло. Банком не було надано Реєстратору дозволу органу опіки та піклування на вчинення спірних реєстраційних дій. Також, Банком не було здійснено реальної оцінки вартості квартири. Сторонами було досягнуто домовленість про можливість укладання договору про задоволення вимог іпотекою держателя, котрий є самостійним двостороннім правочином, та, відповідно, потребує волевиявлення Іпотекодавця, як однієї із сторін правочину. При цьому вказує, що жодного повідомлення з приводу наміру Банку взяття квартири на свій баланс від Банку він не отримував і тому не знав і не міг знати про реальні наміри відповідача, що позбавило його можливості своєчасно захистити в правовому полі свої інтереси з цього приводу.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства “Укрсоцбанк”, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача державний реєстратор Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області Іванісік Сергій Васильович про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності — задоволено.
Скасовано Рішення державного реєстратора Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області Іванісіка Сергія Васильовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 46526019 від 18 квітня 2019 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1813445461101, номер запису права власності 31231536, дата реєстрації 16 квітня 2019 року, яким проведено державну реєстрацію права власності за Акціонерним товариством “Укрсоцбанк” на квартиру АДРЕСА_2 , поновлено запис про право власності на квартиру за ОСОБА_1 .
Скасовано запис про державну реєстрацію права власності номер 31231536 від 16 квітня 2019 року на квартиру АДРЕСА_3 , за Акціонерним товариством “Укрсоцбанк”.
Стягнуто із Акціонерного товариства “Укрсоцбанк” в користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.
В апеляційній скарзі Акціонерне товариство “Альфа-Банк” просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 грудня 2019 року по цивільній справі №607/15233/19 та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити, посилаючись на те, що воно є неправомірним, оскільки прийняте з порушенням вимог чинного законодавства України, а саме: порушенням норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, порушення принципу неупередженості суду.
В обґрунтування апеляційної скарги АТ “Альфа-Банк” вказало, що спосіб реєстрації права власності на підставі погодженого добровільно сторонами іпотечного застереження в п.4.5.3 проводиться в позасудовий спосіб, а тому, оскільки ЗУ “Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті” передбачає примусове стягнення нерухомого житлового майна на підставі рішення суду він не може бути застосований як підстава відмови у державній реєстрації права власності. 
Крім цього, позивачем не надано жодного доказу використання спірної квартири як місця свого постійного проживання, а також відсутності іншого нерухомого майна. 
Також вказує, що ні державного реєстратора, ні іпотекодержателя законом не віднесено до органу або посадової особи, що здійснює примусове стягнення.
Позивач своїм правом на відзив не скористався.
У судовому засіданні представник АТ “Альфа-Банк” Панченко Д.В. апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на доводи, викладені в ній.
ОСОБА_1  та його адвокат Грода І.П. апеляційної скарги не визнав, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.
Заслухавши пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з таких мотивів.
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України “Про іпотеку”, який є одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від наявності згоди іпотекодавця. Звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог, а тому такий спосіб стягнення підпадає під дію Закону України “Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті”.
Колегія суддів, з даним висновком суду першої інстанції погоджується, оскільки він відповідає нормам матеріального права.
Проте, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовної вимоги про скасування рішення державного реєстратора, оскільки рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію.
Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Судом встановлено, що 08 травня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку “Укрсоцбанк” та ОСОБА_1 був укладений договір кредиту №770/42-22-07 (надалі кредитний договір), відповідно до умов п.1.1. кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошових коштів в сумі 18 987 (вісімнадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят сім) швейцарських франків 34 сантимів, зі сплатою 9,45% річних, та порядком погашення суми основної заборгованості до 10 числа кожного місяця згідно графіку, з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 01 травня 2032 року, а позичальник ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором (а.с. 8-11).
Відповідно до умов п.п.1.2., 1.3.1 договору кредит надається позичальнику на придбання нерухомого майна - двохкімнатної квартири, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_4 .
З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за договором кредиту №770/42-22-07 від 08 травня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку “Укрсоцбанк” та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір. Відповідно до зазначеного договору, ОСОБА_1 (іпотекодавець) передав в іпотеку двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , та належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 11 травня 2011 року з гр. ОСОБА_2 , посвідченому приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Костецьким Ю.Г. 11 травня 2007 року за реєстром №2136, та зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Костецьким Ю.Г. 11 травня 2007 року за №2078246 (а.с. 12-15).
Відповідно до відомостей у будинковій книзі зареєстроване місце проживання у квартирі АДРЕСА_2 , наступних осіб: ОСОБА_1 - з 12 березня 2008 року, ОСОБА_3 - з 09 листопада 2011 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - з 09 листопада 2011 року (а.с. 17-18).
Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №164120167 від 18 квітня 2019 року, Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 46526019 від 18 квітня 2019 року 08:18:48, державним реєстратором Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області Іванісіком Сергієм Васильовичем, право власності на нерухоме майно у вигляді квартири за адресою: АДРЕСА_4 , було перереєстровано на нового власника АТ “Укрсоцбанк” (а.с. 16).
Також, судом встановлено, що спірна квартира підпадає під дію Закону України “Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті”, оскільки виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання позичальника, є його єдиним житлом, а загальна площа не перевищує 140 кв. метрів.
Відповідно до статті 1 Закону України “Про іпотеку” іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Статтею 33 Закону України “Про іпотеку” передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону.
Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України “Про іпотеку”.
Згідно зі статтею 36 Закону України “Про іпотеку” сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України “Про іпотеку”; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
Відповідно до частин першої та другої статті 37 Закону України “Про іпотеку” іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.
Системний аналіз положень статей 17, 33, 36, 37 Закону України “Про іпотеку” дає підстави для висновку, що згода іпотекодавця про передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, таких як: чинність іпотеки, невиконання або неналежне виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на вказане майно.
Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена статтею 3 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” від 07 липня 2004 року. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
У пункті 1 Закону України від 03 червня 2014 року №1304-VII “Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті” передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України “Про заставу” та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України “Про іпотеку”, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.
Поняття “мораторій” у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).
Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).
Закон України “Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті” не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, проте є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнень на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.
У вказаній справі, майно, що є предметом іпотеки, вибуло з власності іпотекодавця ОСОБА_1 без його згоди, як власника.
Звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна.
Отже, визначальним при вирішенні спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України “Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті” є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, без згоди власника майна.
Велика Палата Верхового Суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі №802/1340/18-а (провадження №11-474апп19) виклала правовий висновок про те, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України “Про іпотеку”, отже зазначений договір є одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від наявності згоди іпотекодавця. Звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі) є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог, а тому такий спосіб стягнення підпадає під дію Закону України “Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті”.
Вказана правова позиція також викладена у постановах Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справах №127/16726/17-ц (провадження №61-39438св18) та №607/2754/16-ц (провадження № 61-29694св18).
Таким чином суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що на час дії Закону України “Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті” не може бути здійснено стягнення шляхом реєстрації права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем без його згоди іпотекодавця на його відчуження.
Не заслуговують на увагу доводи заявника, що позивачем не надано суду жодного доказу використання спірної квартири як місця свого постійного проживання, а також відсутності іншого нерухомого майна. 
Як вбачається з відомостей будинкової книги, що зареєстроване місце проживання позивача та його сім`ї у квартирі АДРЕСА_3 .
Водночас колегія суддів апеляційного суду не погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовної вимоги про скасування рішення державного реєстратора Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області Іванісіка Сергія Васильовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, оскільки рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію.
Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (частина друга статті 26 Закону України від 01 липня 2004 року №1952-IV “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”).
До такого висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 04 вересня 2018 року у справі №915/127/18 (провадження № 12-184гс18).
Таким чином, перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зміни судового рішення першої інстанції з мотивів наведених у цій постанові, а також виключення абзацу другого резолютивної частини рішення суду першої інстанції про скасування рішення державного реєстратора Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області Іванісіка Сергія Васильовича.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Альфа-Банк” слід задовольнити частково, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 грудня 2019 року — змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
Виключити абзац другий резолютивної частини рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 грудня 2019 року.
В решті рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 грудня 2019 року залишити без змін.
Оскільки ухвалою суду апеляційної інстанції від 11 лютого 2020 року було зупинено дію оскаржуваного рішення суду першої інстанції до закінчення його перегляду в апеляційному порядку, тому дію рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 грудня 2019 року в незміненій частині слід поновити.
Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на сторони в межах них понесених.
Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Альфа-Банк” — задовольнити частково.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 грудня 2019 року — змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
Виключити абзац другий резолютивної частини рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 грудня 2019 року.
В решті рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 грудня 2019 року залишити без змін.
Поновити дію рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 грудня 2019 року в незміненій частині.
Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на сторони в межах них понесених.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення і строк оскарження може бути продовжений на строк дії карантину.

Повний текст судового рішення виготовлений 15 червня 2020 року.

Головуючий 
Судді