29.05.20
22-ц/812/16/20
Справа №473/262/18
Провадження № 22-ц/812/16/20
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України

25 травня 2020 року                                                                           м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,
при секретарі судового засідання - Біляєвій В.М.,
за участю позивача - ОСОБА_1 та її представника Труби К.Б. ,
відповідача - ОСОБА_3 та її представників ОСОБА_4 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження 
апеляційну скаргу
представника позивача ОСОБА_1 - Труби Клавдії Борисівни 
на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 серпня 2019 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Ротар М.М., дата складання повного тексту не зазначена, у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним,-
В С Т А Н О В И В
У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.
Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_5 . Після її поховання брат ОСОБА_6 вказав, що спадщину після смерті матері, а саме земельну ділянку площею 9,11 га, яка знаходиться на території Новоселківської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області він оформить на себе.
У грудні 2017 року від іншого брата ОСОБА_7 їй стало відомо, що ОСОБА_6 , який помер у 2011 році, спадщину на себе не оформив оскільки за життя, 25 жовтня 2002 року її матір`ю складено заповіт, який посвідчено приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Платовською П.О., та відповідно до якого всю належну їй земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в розмірі 9,11 га, що розташована на території Новосілківської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області заповідала дружині брата - відповідачу ОСОБА_3 .
Вважає, що вказаний заповіт є недійсним, оскільки за життя її мати страждала на розсіяний склероз, який вплинув на її психічний стан. Вказує, що у 2005 році мати не впізнавала родичів, не могла пригадати де вона знаходиться та хто вона, а тому це дає підстави вважати, що через хворобу вона не сприймала дійсність і не могла керувати своїми діями.
Враховуючи вищенаведене та уточнивши позовні вимоги, остаточно просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 від 25 жовтня 2002 року і зареєстрований приватним нотаріусом Платовською П.О.
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 квітня 2018 року по справі призначена посмертна судова психіатрична експертиза, проведення якої було доручено експертам Миколаївській обласній психіатричній лікарні.
Рішенням того ж суду від 09 серпня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу у розмірі 2000 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції позивач подала на нього апеляційну скаргу.
Мотивуючи доводи апеляційної скарги вказувала, що оскаржуване рішення є незаконним, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи та просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Так, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Труба К.Б. в апеляційній скарзі зазначає, що до 2017 року її довірителю не було відомо про те, що спадкове майно, а саме земельна ділянка після смерті матері була оформлена на відповідача ОСОБА_3 . Більш того, остання незаконно отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на підставі дублікату Державного акту про право власності на землю від 15 червня 2006 року.
Також позивач заперечує отримання від нотаріуса листа від 27 червня 2016 року про повідомлення спадкоємців першої черги за законом про наявність спадкоємця за заповітом, оскільки вона його не отримувала, підпис на поштовому повідомленні виконаний не нею, а сторонньою особою.
Крім того, вважає, що висновок суду про ненадання ОСОБА_1 доказів на підтвердження психічного розладу здоров`я ОСОБА_5 не відповідає дійсності. Допитані з боку позивача свідки давали послідовні, правдиві свідчення щодо поведінки ОСОБА_5 протягом останніх п`яти років її життя, зокрема те, що остання у період з 2000-2005 року поводила себе не адекватно.
Натомість свідки з боку відповідача давали суперечливі покази, які не відносяться до періоду складання заповіту.
Більш того, суд безпідставно послався на висновок судово-психіатричної експертизи №21 від 25 січня 2019 року, оскільки він є неналежним та недопустимим доказом по справі, тому що два експерти із трьох, які підписали його, на час проведення експертизи не були включені до Державного реєстру атестованих судових експертів; висновок містить посилання на проведення експертизи відповідно до Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого наказом МОЗ України 08 жовтня 2001 року №397, який на час її проведення втратив чинність; надані експертами висновки щодо стану здоров`я ОСОБА_5 мають поверхневий характер та загальні фрази.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач та її представники посилаючись на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції просили залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
У суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Труба К.Б. підтримали апеляційну скаргу, просили про її задоволення.
Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 апеляційну скаргу не визнали, просили її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Заслухавши доповідь судді, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ч.1,2 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.
Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з принципом диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 49 ЦПК України).
Згідно зі ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.
Оспорюваний заповіт посвідчено 25 жовтня 2002 року, отже правовідносини між сторонами регулюються нормами діючого на час його посвідчення ЦК УРСР (у редакції Закону 1963 року).
Відповідно до ст.534 ЦК УРСР (тут і надалі в редакції на час складання заповіту) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.
Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.
Заповіт, як одностороння угода підпорядковується загальним правилам ЦК щодо недійсності угод, які регулюються у відповідності до ст. 48 ЦК УРСР, 1963 року, яка передбачає, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.
Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними", угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.
З матеріалів справи вбачається, що матір`ю ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про її народження є ОСОБА_5 ( т.1 а.с.27)
ОСОБА_5 на підставі Державного акту про право власності на землю серії ІУ-МК №011048, виданого 20 вересня 2001 року належала земельна ділянка загальною площею 9,11 га, яка складалася із двох ділянок: №1 площею 8.24 га та №2 площею 0.87 га, що розташована в межах території Новосілківської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області( т.1 а.с.11).
Заповітом, який посвідчено 25 жовтня 2002 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Платовською П.О. та зареєстрованого в реєстрі за №2592, ОСОБА_5 на випадок своєї смерті зробила розпорядження і належну їй земельну ділянку заповідала ОСОБА_3 ( т.1 а.с.70). 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла (т.1 а.с.6). 
Згідно довідки завідуючої АОПСМ №1 від 05 лютого 2018 року причиною смерті ОСОБА_5 - є старість (т.1 а.с.28).
Відповідно до довідки головного лікаря КП «Комунальне некомерційне підприємство Вознесенська багатопрофільна лікарня Вознесенської міської ради» ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на диспансерному обліку в лікаря-психіатра КП «КНП Вознесенська багатопрофільна лікарня» не перебувала ( т.1 а.с.214 ).
Будь-які медичні документи, які б підтверджували стан здоров`я ОСОБА_5 , в тому числі психічний стан, перенесені хвороби на час посвідчення заповіту матеріали справи не містят, ні судом першої, ні судом апеляційної інстанції не виявлені.
Згідно зі ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
20 вересня 2005 року позивачка ОСОБА_1 , як спадкоємець першої черги за законом звернулася до Першої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 . На підставі її заяви була заведена спадкова справа № 316/2005 від 20 вересня 2005 року. 
14 грудня 2005 року до цієї ж нотаріальної контори звернулася і ОСОБА_3 , як спадкоємиця за заповітом, з заявою про прийняття спадщини.
Сини спадкодавця - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 із заявами про прийняття спадщини до державного нотаріуса не зверталися (т.1 а.с.104-126).
Листом від 27 червня 2006 року за № 525 державним нотаріусом було повідомлено спадкоємців першої черги за законом, в тому числі і ОСОБА_1 , про наявність спадкоємця за заповітом ОСОБА_3 , яка подала заяву про прийняття спадщини. (т.1 а.с.110). 
Такі листи були отримано усіма спадкоємцями спадкодавця, зокрема ОСОБА_1 30 червня 2006 року (т.1 а.с.114 ).
Після чого до державного нотаріуса з`явилися, 17 липня 2006 року ОСОБА_1 та 27 липня 2006 року ОСОБА_7 , що підтверджується матеріалами спадкової справи (т.1 а.с.105, 110). 
На заяві ОСОБА_1 про прийняття спадщини, державним нотаріусом зроблено рукописний напис з якого вбачається, що на день смерті матері ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивачці було 54 роки, вона не є пенсіонер, на обов`язкову частку не має права( т.1 а.с.105).
Вищенаведене свідчить про обізнаність позивача ОСОБА_1 про перехід до відповідача ОСОБА_3 у порядку спадкування права на спірну земельну ділянку. А відтак доводи апеляційної скарги щодо не отримання листа від нотаріуса та підписання зворотного повідомлення невстановленою особою не заслуговують на увагу.
23 жовтня 2006 року державним нотаріусом Першої Вознесенської державної нотаріальної контори відповідачу ОСОБА_3 , як спадкоємцю за заповітом було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом реєстровий № 1-686 на земельну ділянку площею 9,11 га, розташованої на території Новосілківської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області ( т.1 а.с.71 ).
На підставі вищевказаного Свідоцтва, ОСОБА_3 27 квітня 2007 року отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 8.24 га кадастровий номер 4822083400:01:000:0059, серії ЯБ № 839689, а 08 листопада 2011 року - Державний акт на земельну ділянку площею 0.8589 га кадастровий номер 4822083800:24:003:0001, серія ЯК №264750 (т.1 а.с.73, т.3 а.с.187).
Звертаючись до суду з цим позовом та обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначала, що її мати ОСОБА_5 внаслідок хвороби, за своїм психічним станом не розуміла і була нездатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Крім того, її мати страждала на розсіяний склероз, який вплинув на її психічний стан, вона не впізнавала родичів, іноді не знала де вона знаходиться. Отже позивачка вважала, що психічний стан її матері не давав останній можливість розуміти значення своїх дій при складанні заповіту.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку про недоведеність належними доказами абсолютної неспроможності ОСОБА_5 в момент складання заповіту розуміти значення своїх дій.
Колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову у позові з наведених підстав, але вважає помилковим застосування норм ЦК України в редакції 2004 року при вирішенні питання про визнання заповіту недійсним.
Оскільки судом допущено неправильне застосування норм матеріального права, за такогорішення суду в силу вимог п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України необхідно змінити в мотивувальній частині з урахуванням підстав та обставин, викладених у даній постанові.
Згідно з ч.1 ст.48 ЦК УРСР, 1963 року недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.
Відповідно до ч.1 ст.55 ЦК УРСР, 1963 року угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина.
Підставою для визнання правочину недійсним у відповідності до ст. 55 ЦК УРСР, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.
Однією з умов чинності правочину є дотримання вимоги закону про те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, при цьому необхідно враховувати умови фактичного стану, які не дозволяють фізичній особі адекватно виразити свою волю щодо вчинюваного правочину.
Для визнання правочину таким, що має дефекти волі і волевиявлення, а в решті є недійсним, суду необхідно встановити наявність хоча б одного з двох факторів, які мали місце в момент вчинення правочину, а саме: що особа не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати своїми діями.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 59 ЦК УРСР угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п/п. «е» п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 28 квітня 1978 р. №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (далі - постанова ВСУ), визнання угоди недійсною може мати місце й після смерті громадянина, який був її учасником, у тому числі з підстав, передбачених ст. 55 ЦК. Такі вимоги можуть бути заявлені другою стороною, спадкоємцем померлого, іншими особами та прокурором.
Згідно з п.10 вищевказаної Постанови ВСУ, необхідно роз`яснити судам, що правила ст. 55 ЦК поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення угоди він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.).
Для визначення наявності такого стану на момент укладення угоди суд призначає судово-психіатричну експертизу.
Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент її укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.
Згідно зі ст. 1 закону «Про судову експертизу» від 25.02.94 №4038-XII судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду.
Відповідно до ст. 3 Закону «Про психіатричну допомогу» від 22.02.2000 №1489-III визначена презумпція психічного здоров`я суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим законом та іншими законами.
Отже, висновок про недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами для встановлення того, чи була здатна особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
З метою всебічного з`ясування всіх обставин справи, судом першої інстанції було призначено судову-психіатричну експертизу.
Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи №21 від 25 січня 2019 року ОСОБА_5 на момент посвідчення заповіту 25 жовтня 2002 року за своїм психічним станом була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керуватися ними, будь-якими психічними розладами не страждала (т.2 а.с.71-82).
Зважаючи на допущені процесуальні порушення під час проведення вищевказаної експертизи, ухвалою Миколаївського апеляційної суду від 15 листопада 2019 року за клопотанням представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Труби К.Б. по справі призначено повторну судову-психіатричну експертизу.
Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи №22 від 18 лютого 2020 року відповісти на запитання чи могла  ОСОБА_5 , 1930 року народження, на дату складання заповіту 25 жовтня 2002 року усвідомлювати значення своїх дій та керуватися ними не представляється можливим у зв`язку з протирічивістю (суперечливістю) даних. За такого, неможливо надати категоричний висновок щодо психічного стану останньої на період складання спірного заповіту. Вказаний висновок зроблений на підставі усіх наявних у справі доказів, містить відповідну оцінку показань свідків та відомостей, наявних у довідках наданих медичними установами.
Отже, експертами, не встановлено абсолютну неспроможність померлої ОСОБА_5 на момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Таким чином, позивачем не доведено абсолютну неспроможність померлої ОСОБА_5 на момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а тому заповіт не можна визнати недійсним на підставі ст.55 ЦК УРСР.
З метою з`ясування психічного стану спадкодавця судом першої інстанції були допитані свідки, а судом апеляційної інстанції прослухано аудіозаписи їх допиту.
Так, допитана у судовому засіданні сімейний лікар ОСОБА_8 , пояснила, що ОСОБА_5 була у неї на обліку з січня 2003 року, тому в якому психічному стані вона перебувала на день оформлення заповіту сказати не може. 
В той же час, до пояснення вказаного свідка, як лікаря, щодо встановленого ОСОБА_5 діагнозу «Церебральний атеросклероз з хронічним порушенням мозкового кровообігу, ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний міокардит склероз СН, трофічні порушення нижніх кінцівок, деформуючий остероартроз» та «Слабоумства» колегія суддів ставиться критично з врахуванням того, що з часу перебування хворої на лікуванні з січня 2003 року до часу звернення до суду з даним позовом у січні 2018 року, пройшло 15 років. А за відсутності медичної картки з анамнезом захворювань, лабораторних аналізів та досліджень, перебування під наглядом у лікаря за цей період великої кількості пацієнтів, відтворенню діагнозу конкретного хворого через 15 років у такому обсязі викликає великі сумніви. 
Можливо у ОСОБА_5 і були захворювання із названого свідком діагнозу,і була потреба у призначені їй гіпертонічних, серцевих та сечогінних препаратів, але це ніяк не підтверджує її стан здоров`я на час укладання спірного заповіту, а саме, на 25 жовтня 2002 року. 
Посилання вказаного свідка на перенесений померлою ОСОБА_5 , зі слів позивача, інсульту « коли вона (лікар)перебувала у відпустці», не підтверджено належними та достовірними доказами.
Психічний стан здоров`я ОСОБА_5 на час складання заповіту, ІНФОРМАЦІЯ_3 , не змогла підтвердити і медична сестра ОСОБА_9 , яка її не відвідувала в 2002 році. А з 2003 року виконувала приписи лікаря щодо обраного способу лікування (робила уколи, ставила крапельниці).
Покази інших свідків, мають суперечливий характер, а саме свідки, які були допитані за клопотанням відповідача ОСОБА_10 , ОСОБА_30 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 в судовому засідання пояснювали, що ОСОБА_5 була адекватною людиною. 
У свою чергу свідки, які були допитані за клопотанням позивача, а саме ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 пояснювали, що ОСОБА_5 вела себе неадекватно з 2002 року. 
Описані позивачем ОСОБА_1 та деякими свідками, а саме ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_17 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , певні дивацтва у поведінці ОСОБА_5 за період часу з 2000 року по день смерті липень 2005 року (порушення пам`яті, невпізнання оточуючих, ходила в тапці на одну ногу, тощо) в силу своєї фрагментарності не відтворюють та не замінюють клінічну документацію стану здоров`я останньої на дату складання заповіту. 
Зважаючи на таке, покази вищевказаних свідків не спростовують висновків суду, оскільки будь-які зовнішні обставини, зокрема, показання свідків про поведінку особи, мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Вказані особи не є фахівцями у галузі психіатрії.
Інші свідки ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , лікар ОСОБА_22 про психічний стан на момент складення заповіту не повідомляли. 
Крім того, слід зазаначити, що майже всі свідки давали пояснення про обставини життя померлої після складання заповіту і до дня її смерті: проживання на квартирі, відвідування місцевого базару де працює відповідач, проживання у дочки. 
Колегія судді критично відносить до пояснень ОСОБА_7 , ОСОБА_23 , які є близькими родичами позивачеві (брат позивачки та син спадкодавця, онука спадкодавця та племінниця позивача відповідно), та зацікавленими у певному вирішенні спору (задоволення позову на користь позивача).
З огляду на викладене, факт того, що ОСОБА_5 на час посвідчення заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керуватися ними не може встановлюватися лише показаннями свідків, оскільки такі не можуть компенсувати відсутність документального підтвердження психічного стану ОСОБА_5 на час складання заповіту
Жодних медичних документів, які б свідчили, що ОСОБА_5 за життя мала психічні розлади чи інші захворювання на дату посвідчення заповіту ані до суду першої інстанції, ані до апеляційного суду, позивачем надано не було.
Інших доказів на підтвердження своїх вимог в порядку ст. 81 ЦПК України ОСОБА_1 не надано.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 91 ЦПК України, в ухвалі про відкриття провадження у справі або в іншій ухвалі, якою суд вирішує питання про виклик свідка, суд попереджає свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду.  
Тобто, обов`язковою умовою отримання пояснень свідка, є попередження останнього про кримінальну відповідальність, лише у такому випадку його пояснення будуть належними доказами у справі.
Оскільки приведені письмові пояснення свідків ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 ( т.2 а.с.125-126,127-128,129-130, 131-132, 133-134,135-136) отримані без попередження свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання, то дані докази є неналежними доказами, як і акт свідчення сусідів ( т.2 а.с.137), а тому не приймаються судом апеляційної інстанції.
Суд першої інстанції, встановив, що ОСОБА_5 зробила особисте розпорядження вільно та таке, що відповідало її внутрішній волі, оскільки відсутні докази того, що заповідач в період складання заповіту не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними. За таких обставин дійшов висновку, з яким погоджується колегія суддів, про недоведення належними доказами абсолютної неспроможність спадкодавця ОСОБА_5 в момент складення нею заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Відповідно до положень ч.1 ст.60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. 
У п/п.11 п. 16-1 розділу ХУ Перехідних положень до Конституції України вказано, що представництво відповідно до п.3 ч.1 ст.131-1 та ст.131-2 цієї Конституції виключно адвокатами здійснюється у судах першої інстанції з 01 січня 2019 року. А тому, аргументи апеляційної скарги щодо незаконного не допуску з 2019 року до участі у справі в якості представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_29 , яка не є адвокатом, не заслуговують на увагу.
Біль того, із матеріалів справи вбачається, що інтереси позивача представляв адвокат Трушніков М.М. та Ліпатов С.В. (т.2 а.с.159,160). Доказів про розірвання з ними договору про надання правової допомоги матеріали справи не містять.
Зважаючи на викладене, доводи апеляційної скарги про однобічність дослідження судом матеріалів справи, залишення поза увагою доказів наданих позивачем по справі, допущення порушення принципу диспозитивності, позбавлення позивача можливості здійснювати процесуальні права, при вирішенні справи слід відхилити.
Аргументи апеляційної скарги щодо безпідставної видачі відповідачеві дублікату Державного акту на право приватної власності на землю на ім`я ОСОБА_5 правового значення для вирішення даного позову, з врахуванням предмету спору, не має.
Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 74 ЦПК України, спеціалістом є особа, яка володіє спеціальними знаннями та навичками, необхідними для застосування технічних засобів, і призначена судом для надання консультацій та технічної допомоги під час вчинення процесуальних дій, пов`язаних із застосуванням таких технічних засобів (фотографування, складання схем, планів, креслень, відбору зразків для проведення експертизи тощо).
Допомога та консультації спеціаліста не замінюють висновок експерта.
А відтак висновок фахівців від 23 квітня 2020 року №11/12, який представник позивача просила долучити до матеріалів справи є недопустимим доказом і не може використутовуватися судом саме як висновок експерта та оцінюватися відповідно до ст.110 ЦПК України.
В той же час, висновок повторної судово-психіатричної експертизи від 19 лютого 2020 року є повним, чітким та конкретним, експерти дослідили усі надані матеріали. Сумнівів у правильності висновку експертів не встановлено, ОСОБА_1 не довела, що висновок є недостатньо обґрунтований чи суперечить іншим матеріалам справи, чи істотно порушені норми процесуального права, які регламентують призначення і проведення експертизи.
Посилання в апеляційній скарзі на висновок почеркознавчої експертизи №24 від 12 лютого 2019 року, яку було проведено під час досудового розслідування кримінального провадження № 12018150190000621 від 06 квітня 2018 року не заслуговують на увагу, оскільки у залучені до матеріалів справи вказаного письмового доказу, ухвалою апеляційного суду від 29 квітня 2020 року відмовлено, оскільки це є новим доказом. Причини його не подання у порядку визначеному ст.83 ЦПК України є неповажним, адже інтереси позивача у суді першої інстанції представляли вищезазначені адвокати. Вступ до участі у справі нового представника сторони (з врахуванням обставин та матеріалів справи) не є тією обставиною, яка б слугувала підстави для долучення судом нових доказів.
Більш того, посилання в апеляційній скарзі на описову частину цього експертного дослідження, відповідно до якого експерт вказує, що під час проведення експертизи виявлені діагностичні ознаки, які свідчать про незвичність письма в момент виконання досліджуваного підпису, тобто впливу на його виконання якихось «збиваючих» факторів (зовнішніх чи внутрішніх і до таких факторів можуть відноситися незручна поза пишучого, незвичайний пишучий прилад чи підложка, або незвичайний психофізіологічний стан виконавця (стан збудження, хвилювання, втоми, хвороба, виконання рукопису в умовах низької температури, тощо) або дані ознаки могли з`явитися внаслідок наслідування підписів іншої особи,не можу бути прийнятті до уваги, оскільки з огляду на природність таких факторів, вони не можуть бути підставою для недійсності заповіту.
Зважаючи на те, що судом першої інстанції не встановлено порушення субєктивного права позивача, то його висновок про відмову у задоволені позову за безпідставністю матеріально-правової вимоги є вірним.
Оскількисудом першої інстанції було застосовано закон, який не підлягав застосуванню та не застосовано закон, який підлягав застосуванню, оскаржуване рішення підлягає зміні.
Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. 
Таким чином, колегія вважає, що ці обставини свідчать про порушення норм матеріального права судом, яке є підставою для зміни оскаржуваного рішення, що дає право колегії суддів вийти за межі апеляційної скарги відповідно до положень ч. 4 ст. 367 ЦПК України.
Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміні в мотивувальній частині оскаржуваного рішення підстав для застосування норм матеріального права, які регулюють недійсність заповіту на час його посвідчення.
Рішення суду щодо стягнення витрат за надання правничої допомоги слід залишити без змін, оскільки не було предметом апеляційного перегляду.
Керуючись ст. ст. 367,368, 374,376, 381,382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1  -  Труби Клавдії Борисівни  задовольнити частково.
Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 серпня 2019 року змінити в мотивувальній частині щодо підстав застосування норм матеріального права, які регулюють недійсність заповіту.
Врешті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                                                 Ж.М. Яворська

Судді                                                                         Т.М. Базовкіна

                                                                               Т.Б. Кушнірова

Повний текст постанови складено 29 травня 2020 року.