Справа № 343/2358/19 
Провадження № 22-ц/4808/495/20 
Головуючий у 1 інстанції Андрусів І. М. 
Суддя-доповідач Матківський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 травня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючого                Матківського Р.Й.
суддів                        Василишин Л.В., Максюти І.О.
секретаря                 Капущак С.В.
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справу за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 27 січня 2020 року, ухвалене суддею Андрусів І.М.,
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 та просила стягувати на її користь аліменти на неповнолітніх дітей – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу) відповідача з дня пред`явлення позову до досягнення дітьми повноліття. 
Позов обґрунтовано тим, що за період шлюбу у сторін народились діти: дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дітей, не бере участі у їх вихованні, не цікавиться фізичним та духовним розвитком. Син часто хворіє, позивачка змушена періодично проходити з ним лікування у закладах охорони здоров`я, на що потрібні значні кошти. На час звернення до суду власних доходів не має, оскільки не працює, а допомоги її батьків не достатньо. Їй відомо, що чоловік періодично їздить на сезонні роботи до Республіки Чехія та має заробітки на території України, що вказує про його можливість допомагати дітям. Зазначає, що з чоловіком проживають окремо близько 11 місяців, відповідач сина не бачив взагалі.
Вважає, що відповідач інших утриманців не має, тому може і зобов`язаний утримувати своїх дітей. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 27 січня 2020 року позов задоволено. Присуджено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13 листопада 2019 року і до досягнення ними повноліття. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при визначенні розміру аліментів суд бере до уваги розмір прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, матеріальне становище сторін, стан здоров`я та матеріальне становище дітей, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, а тому з урахуванням  цих обставин, розміру прожиткового мінімуму для дитини віком до 6 років, що з 01 січня 2020 року становить 1779 гривень, матеріального становища дітей, дохід яких складається із суми, що періодично перераховує батько (востаннє 05 вересня 2019 року) близько 1000 гривень на одну дитину, та суми, яку мати отримує як щомісячну державну допомогу в розмірі близько 1000 гривень на одну дитину, суд вважав, що діти для гармонійного розвитку потребують більше коштів на своє утримання.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
На дане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове, яким стягувати з нього на утримання дітей по 1000 гривень до досягнення дітьми повноліття. Зменшити розмір витрат на правничу допомогу з 1700 гривень до 500 гривень.
У скарзі апелянт зазначає, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, вказує на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, що призвело до ухвалення неправильного рішення. 
Суд акцентував увагу на тому, що у матеріалах справи немає доказів його допомоги бабусі ОСОБА_7 , яка є людиною літнього віку та потребує стороннього догляду, та не врахував, що як бабусі, так і матері ОСОБА_8 , яка є інвалідом 2 групи, він допомагає матеріально. Наведене підтверджує, що його матеріальний та фізичний стан погіршився та є важким. 
Натомість матеріальний стан позивачки ОСОБА_1 значно кращий, оскільки крім сплати добровільно ним аліментів на неповнолітніх дітей, позивачка отримує щомісячну допомогу на кожну дитину в розмірі 1032 гривні, що складає за останні шість місяців 6192 гривні. 
На даний час мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 849, 50 гривень для дитини віком до 6 років та 1059 гривень для дітей віком від 6 до 18 років. Враховуючи обставини соціального і матеріального становища, не заперечує стягувати аліменти в твердій грошовій сумі по 1000 гривень на кожну дитину. 
Зазначає, що суд може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі за наявності передбачених у законі підстав: якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, що надходить із різною періодичністю, перервами; якщо платник частину доходу отримує в натурі, коли існують інші істотні обставини для визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі, зокрема, до них можуть бути віднесені обставини, коли платник аліментів одержує заробіток (дохід)повністю або частково в іноземній валюті.
Щодо стягнення витрат на правову допомогу, вважає, що суд повинен був врахувати реальність таких витрат, тому обґрунтованим є розмір 500 гривень, що від ціни позову складає більше 10%. 
       Фактичні обставини справи, встановлені судом 
Судом встановлено, що сторони згідно свідоцтва перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.3).
Під час спільного життя сторін ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась дочка ОСОБА_3 та ІНФОРМАЦІЯ_4 син ОСОБА_9 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серій НОМЕР_1 від 11 липня 2017 року та НОМЕР_2 від 22 квітня 2019 року (а.с.4,5).
Згідно довідки виконавчого апарату Рахівської міської ради від 02 грудня 2019 року №4582 та акту про обстеження від 03 грудня 2019 року №1200 ОСОБА_2 проживає у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 разом з матір`ю ОСОБА_8 , до складу сім`ї входять: баба ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , дядько ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , тітка ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мати ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , брат ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (а.с. 35-36).
Згідно довідки Рахівської районної філії Закарпатського обласного центру зайнятості від 02 грудня 2019 року № 2200 ОСОБА_2 на 02 грудня 2019 року у пошуках роботи не перебуває (а.с.34). 
Згідно виписок з історії хвороби № НОМЕР_3 та з медичної карти № НОМЕР_4 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , він неодноразово лікувався амбулаторно та стаціонарно у Долинській ЦРЛ та рекомендовано «Д» спостереження дільничного педіатра, імунолога та генетика (а.с.6, 7).
За даними довідок про реєстрацію місця проживання особи та про склад сім`ї від 05 листопада 2019 №2518 ОСОБА_1 та її двоє малолітніх дітей проживають по АДРЕСА_2 з батьком ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , який є головою домогосподарства, матір`ю ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_10 (а.с.8, 9).
Позиція суду апеляційної інстанції
ОСОБА_2 подав клопотання про розгляд справи без його участі, просить задовольнити апеляційну скаргу в повному обсязі. 
Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що у задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. 
Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. 
       Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Згідно з статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Судом встановлено, що обоє дітей сторін є малолітніми.
Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» (який діяв на час звернення до суду першої інстанції) встановлено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2019 року - 1626 гривень, з 1 липня - 1699 гривень, з 1 грудня - 1779 гривень.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня.
Відповідно до ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до частини першої статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.
Вимоги апеляційної скарги зводяться до визначення способу стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, а не у частці від доходу платника, як просила позивач, та не врахування у зв`язку з цим матеріального становища платника аліментів у порівнянні із доходами матері.
Колегія суддів з огляду на це вважає за необхідне зазначити наступне.
Позивачка не подавала заяви про визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі, а просила про стягнення аліментів у частці від заробітку, а тому суд першої та апеляційної інстанції не вправі змінити визначений спосіб стягнення аліментів, що є прерогативою одержувача аліментів.
Наведене підтверджується висновком Верховного Суду у справі № 490/4522/16-ц від 04 липня 2018 року. 
Посилання апелянта на визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі через його нерегулярний, мінливий дохід, що є підставою для застосування положень ч.1 ст. 184 СК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, не заслуговує на увагу, оскільки змінами, внесеними у текст ст.184 СК України Законом №2037-VIII від 17 травня 2017 року вказана норма зазначала змін, та вже не містить посилання на нерегулярний, мінливий дохід платника аліментів, одержання частини доходу в натурі, за наявності інших обставин, що мають істотне значення як підставу визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі та до суду позивач звернулася у листопаді 2019 року, тобто вже після набрання чинності вказаних змін до СК України.
Визначаючи спосіб стягнення аліментів за зверненням позивача, суд першої інстанції обґрунтовано визначив їх розмір у частці від доходу, враховуючи обов`язок, визначений законом, та його спроможність. Доводи апелянта, що суд повинен був врахувати доходи від отримання соціальної допомоги на дітей, тобто матеріальний стан матері дітей, та врахувати, що він повинен ще надавати допомогу літній бабусі та матері, яка є інвалідом 2-ї групи, не можуть бути у даному випадку підставою для зменшення розміру аліментів, визначеного судом. Апелянт у повній мірі не довів допустимими доказами, що його баба та мати не мають достатніх засобів для існування.
Апелянт проживає окремо від дітей у складі сім`ї своєї матері, що підтверджується довідкою з місця проживання від 02 грудня 2019 року №4582, що дає йому можливість надавати допомогу матері та літній бабусі.
Щодо посилання апелянта на отримання соціальної допомоги позивачкою необхідно зазначити, що тимчасове отримання соціальної допомоги для малолітніх дітей передбачене Законом України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» як державна допомога, і не може враховуватись як постійний дохід позивачки та бути підставою для врахування безумовного обов`язку для двох батьків у рівній мірі утримувати дітей. 
Крім цього, встановлений законом мінімальний розмір аліментів на одну дитинуне є достатнім рівнем для гармонійного розвитку дітей та не гарантує забезпечення їх першочергових потреб.
Ураховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з ОСОБА_2 на користь позивачки слід стягнути аліменти на дітей розмірі 1/3 частини всіх його доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 13 листопада 2019 року (дня подачі позову до суду) і до досягнення дітьми повноліття.
       Щодо доводів апелянта про зменшення суми стягнення витрат на правову допомогу на користь ОСОБА_1 до 500 гривень необхідно врахувати таке.
Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин першої-шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
На підтвердження розміру понесених витрат на правову допомогу представник ОСОБА_1 надав договір про надання правничої допомоги від 07 листопада 2019 року, ордер серії ІФ №080801 на надання правової допомоги та акт виконаних робіт від 08 листопада 2019 року, де зазначено найменування юридичних послуг та  їх вартість. До матеріалів справи долучено оригінал квитанції про оплату послуг з надання правової допомоги від 07 листопада 2019 року №69 у розмірі 1700 гривень (а.с.12-17).
Суду при визначенні розміру компенсації слід ураховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України»).
Колегія суддів вважає, що представник позивача надав належні докази, що підтверджують надання послуг позивачу, їх сплату, розмір співмірний із складністю справи та виконаною адвокатом роботою (складання позовної заяви), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (представник ОСОБА_16 двічі брав участь у судових засіданнях), обсягом наданих послуг та виконаних робіт, ціною позову. За таких обставин у колегії суддів немає законних підстав для зменшення витрат позивача на правничу допомогу.
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам та дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову. Наведені апелянтом доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення суду першої інстанції постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
       Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 27 січня 2020 року без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий:                                                         Р.Й. Матківський
Судді:                  Л.В. Василишин
                        І.О. Максюта