ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 527/1806/19  Номер провадження 22-ц/814/1084/20	Головуючий у 1-й інстанції Павлійчук А. В.  Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Кривчун Т.О.
Суддів: Кузнєцової О.Ю., Чумак О.В.
секретар: Ткаченко Т.І.

за участю представника позивача – адв. Остахова В.П.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника позивача адвоката Остахова Володимира Павловича
на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 12 лютого 2020 року
у справі за позовом  ОСОБА_1 до Глобинської міської ради Полтавської області, треті особи: Глобинська державна нотаріальна контора, про встановлення факту спільного проживання та визнання права власності в порядку спадкування на земельну ділянку.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В:

       У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до місцевого суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , після сметрі якої залишилось спадкове майно – земельна ділянка площею 3,58 га на території Глобинської міської ради. Позивачка вважає, що має право на майно в порядку спадкування за законом після померлої ОСОБА_3 , оскільки на день її смерті постійно проживала з нею однією сім`єю більше 5-ти років, фізично та фінансово їй допомагала, а після смерті організувала та оплачувала похорони та поминки. 
Зазначає, що,. з квітня 2000 року ОСОБА_3 постійно проживала за адресою, де прописана позивачка. Проте, звернувшись до державного нотаріуса Глобинської державної нотаріальної контори позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, через те, що спадкоємцем не надано доказів на підтвердження факту спільного проживання зі спадкодавцем.
У зв`язку з цим прохала: встановити факт постійного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 разом з ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з квітня 1999 року по день смерті за адресою : АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом право власності на земельну ділянку кадастровий номер 5320610100000120229, площею 3,58 га, цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в адмінмежах Глобинської міської ради Полтавської області після ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 12 лютого 2020 року у задоволенні позову представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_4 до Глобинської міської ради Полтавської області за участю третьої особи: Глобинської державної нотаріальної контори, про встановлення факту спільного проживання та визнання права власності в порядку спадкування на земельну ділянку, відмовлено.

       Не погодившись із рішенням місцевого суду, його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 , представник якої, посилаючись на його необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.
       Зазначає, що факт спільного проживання позивача з померлою ОСОБА_3 підтверджено належними та допустимими доказами, а саме Актом про фактичне місце проживання особи від 20.06.2019 року, та письмовими поясненнями свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
       Окрім того, зауважує, що в оскаржуваному рішенні місцевим судом не було наведено жодних мотивів для відмови в позові.
       Вказує, що факт реєстрації або не реєстрації місця проживання, не може бути підставою для відмови в позовній вимозі про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем, а повинен бути досліджений та встановлений безпосередньо судом при розгляді справи.

       У судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав та прохав її задовольнити.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. 

Місцевим судом установлено та вбачається з матеріалів справи, що, згідно актового запису 170 в Книзі реєстрації смертей Відділу реєстрації актів цивільного стану Глобинського районного управління юстиції Полтавської області, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (Свідоцтво про смерть від 02.07.2007 року серії НОМЕР_1 , а.с.10).

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ПЛ № 200178 ОСОБА_3 за життя належала земельна ділянка площею 3,58 га, розташована на території Глобинської міської ради Глобинського району Полтавської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим номером 5320610100000120229 (а.с.11).

Згідно відповіді державного нотаріуса Погрібної С. С. №1112/01-16 від 04.11.2019 року, спадкова справа після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 не заводилася (а.с.61).

Відповідно до досліджених копій погосподарських книг за 1997 – 2000, 2001-2005, 2006-2010 роки померла ОСОБА_3 проживала одна за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.31-48).
У відповідності до досліджених копій погосподарських книг за 1997 – 2000, 2001-2005, 2006-2010 роки ОСОБА_1 проживала за адресою АДРЕСА_3 разом з чоловіком та сином (а.с.31-48).

За змістом довідки Виконавчого комітету Глобинської міської ради Полтавської області від 31.07.2019 року №Б-02-25/2019, яка була видана ОСОБА_1 , ОСОБА_3 станом на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала одна за адресою : АДРЕСА_4 (а.с.30).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, місцевий суд виходив із того, що позивачем не доведено факту спільного проживання та ведення спільного господарства між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , а тому позов не підлягає до задоволення в повному обсязі, оскільки вимога про визнання права на спадщину після смерті ОСОБА_3 є похідною від права вимоги щодо факту постійного проживання однією сім`єю на день смерті. Окрім того, позивач не надала підтверджуючих доказів про те, що вона зверталась до державного нотаріуса Глобинської нотаріальної котори для видачі свідоцтва про право на спадщину та що їй було відмовлено в такому праві.

Такі висновки суду першої інстанції в повній мірі відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального права, виходячи з наступного. 

Статтею 1217 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

На підставі ч. ч. 3, 5 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

       Як убачається зі змісту ч.2 ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

       За нормою ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року N 1382-IV громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. 
Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

На підтвердження факту постійного проживання зі спадкодавцем на час її смерті та, у зв`язку з цим, фактично прийняття нею спадщини, ОСОБА_1 посилається на письмові пояснення свідків, та Акт про фактичне місце проживання від 20.06.2019 року.

Так, зокрема, свідками ОСОБА_5  та ОСОБА_6  було надано письмові пояснення (оформлені Протоколами від 12.08.2019 року, а.с.13-16), які долучено до справи, з яких вбачається, що ними підтверджено, що ОСОБА_1  з 2001 року почала проживати разом з ОСОБА_3 , доглядала за нею, готувала їжу, підтримувала квартиру спадкодавця у належному стані. В обмін на таку допомогу та спільне проживання, ОСОБА_3 обіцяла залишити все своє майно (земельну ділянку) позивачу. 

Проте, вказані свідки не були допитані безпосередньо в судовому засіданні, під присягою, відтак, дані показання оцінюються судом в сукупності з іншими, не як показання свідків, а як письмові докази.

Також, згідно Акту про фактичне місце проживання (не проживання) особи на території Глобинської міської ради за адресою: АДРЕСА_1 від 20.06.2019 року, гр. ОСОБА_1 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з 1999 року по теперішній час. Разом з нею з 20001 року до дня смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) проживала ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12).

При цьому, як установлено, та фактично не заперечується сторонами по справі, ОСОБА_1 та померла ОСОБА_3 на день її смерті не були зареєстровані за однією адресою.

При цьому, згідно п.3.21 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Пунктом 3.22 Порядку визначено, що, у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання, доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

Відтак, оскільки ОСОБА_1 не була зареєстрована зі спадкодавцем на момент її смерті, то факт їх спільного проживання, як роз`яснено в Порядку, може бути підтверджений довідкою житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу чи відповідного органу місцевого самоврядування.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Так, з матеріалів справи вбачається, що, згідно довідки виконкому Глобинської міської ради Полтавської області від 31.07.2019 року №Б-02-25-2109,  ОСОБА_3 станом на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала та була зареєстрована одна за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.30).
Окрім того,згідно даних з погосподарських книг за 1997 – 2000, 2001-2005, 2006-2010 роки померла ОСОБА_3 проживала одна за адресою: АДРЕСА_2 , а ОСОБА_1 проживала за адресою: АДРЕСА_3 разом з чоловіком та сином (а.с.31-48).

При цьому, згідно вказаного вище Акту від 20.06.2019 року, ОСОБА_1 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 з 1999 року і по теперішній час.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що Актом від 20.06.2019 року та поясненнями свідків підтверджено, що спадкодавиця разом з позивачем проживали спільно з 2001 року за адресою: АДРЕСА_1 , спростовується належним доказом у справі, а саме довідкою органу місцевого самоврядування.

Відтак, оскільки належним та допустимим доказом, наявним у матеріалах справи та не спростованим стороною позивача, установлено, що на момент смерті спадкодавця ОСОБА_3 вона проживала в АДРЕСА_4 одноосібно та на день її смерті ніхто з нею зареєстрований не був, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду стосовно недоведеності вимог ОСОБА_1 про встановлення факту її постійного проживання, на час відкриття спадщини, зі спадкодавцем, ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому вона не може вважатися такою, що прийняла спадщину після її смерті.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Відповідно до ч.ч.5-6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно з нормою ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.2). Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.3).

Докази, надані ОСОБА_1 на підтвердження дійсності відповідного факту, зокрема, письмові пояснення свідків (оформлені протоколами), суд оцінює критично, з урахуванням наявності у справі доказу, допустимість якого безпосередньо визначена у п.3.22 Порядку, яким підтверджено факт не проживання позивача зі спадкодавцем на час її смерті, що унеможливило прийняття ОСОБА_1 спадщини, шляхом не відмови від неї.

Окрім того, згідно п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що позивач не зверталась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, що підтверджується довідкою, виданою Глобинською державною нотаріальною конторою від 04.11.2019 р. № 1112/01-16 (а.с.61). 
Відтак, ОСОБА_1 було проігноровано позасудове врегулювання даного питання, чим порушено установлений порядок захисту її прав. 

При цьому, оскільки матеріалами справи установлено відсутність підстав для встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_3 на час її смерті, а інші вимоги позивача є похідними від даної, то за недоведеності даного факту ОСОБА_1 автоматично втрачає право ставити питання про задоволення її майнових вимог про визнання за нею в порядку спадкування за законом, права власності на земельну ділянку спадкодавця. В даній частині вимог, місцевим судом було також правомірно відмовлено.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
За таких обставин підстав для скасування рішення місцевого суду з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає. 

       Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Остахова Володимира Павловича, - залишити без задоволення.
Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 12 лютого 2020 року, - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ                                                Т.О. Кривчун

СУДДІ                                                                О.Ю. Кузнєцова

                                                                       О.В. Чумак