ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/509/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/4057/16-ц Категорія: 304010000 	Троян Т.Є. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       12 березня 2020 року : м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

	Новікова О.М.,	
  	Храпка В.Д., Бондаренка С.І., 	
за участю секретаря	Матюхи В.І.	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Левицька Елеонора Антонівна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним -

в с т а н о в и в :

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів, посилаючись на те, що 29 березня 2016 року йому стало відомо, що відповідно до договору купівлі-продажу від 18 серпня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А, його колишня дружина ОСОБА_3 (продавець) передала, а покупець - ОСОБА_4 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 . 
Вказана квартира була придбана ОСОБА_3 у 2006 році під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 . Однак він, як співвласник квартири, згоди на розпорядження спільним майном подружжя не надавав, як того вимагає ст. 65 Сімейного кодексу України.
Крім того, ОСОБА_3 під час укладання договору купівлі-продажу подала нотаріусу неправдиві відомості, а саме підроблену довідку від 18 серпня 2015 року № 6768, згідно з якою у вказаній квартирі зареєстрованих на квартирному обліку осіб не має. Однак, позивач не звертався до відповідних служб із заявою про зняття його з реєстрації та залишається зареєстрованим у квартирі на час подання цього позову.
Вважаючи, що такими неправомірними діями порушене абсолютне право власності позивача та його безпідставно позбавлено належного йому майна, в якому він продовжує бути зареєстрований, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_3 та
 ОСОБА_4 18 серпня 2015 року за № 5222, вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис від 18 серпня 2015 року № 10838468 про реєстрацію права власності ОСОБА_5 на вказану квартиру.
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 квітня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що внаслідок укладення між відповідачами угоди купівлі-продажу квартири, не було порушено право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру. Крім того, позивачем не було надано об`єктивні докази укладення оспорюваного договору внаслідок обману, що є в контексті вимог статті 230 ЦК України підставою для визнання правочину недійсним.
Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 17 жовтня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Грабового І. П. відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 22 січня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 17 жовтня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова Верховного Суду мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не перевірив доводів позивача щодо застосування до спірних правовідносин статей 60, 65 СК України та підстав недійсності правочину, зазначених у статтях 203 та 215 ЦК України, про застосування яких за змістом позовної заяви посилався позивач. Також апеляційний суд не з`ясував, у чому позивач вбачав обман, у чиїх діях і по відношенню до кого: з боку дружини при продажу їх спільного майна без згоди чоловіка, чи обман між сторонами правочину в контексті вимог статті 230 ЦК України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.
За матеріалами справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 09 листопада 2010 року.
У період перебування сторін у шлюбі на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 01 грудня 2006 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Захарченко А. І. за реєстровим № 8643, була придбана двокімнатна квартира АДРЕСА_2 , право власності якої було зареєстроване на ОСОБА_3 (а. с. 14, т. 1).
Відповідно до пункту 1.7 вказаного договору купівлі-продажу квартири на укладання цього договору була отримана згода іншого з подружжя покупця.
18 серпня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е. А. за реєстровим № 5222 (а. с. 126-127, т. 1).
Відповідно до пункту 11 вказаного договору ОСОБА_3 у поданій нею заяві нотаріусу повідомила, що чоловіка в неї немає, вказана квартира не є спільною сумісною власністю подружжя та є її особистою приватною власністю, особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на вказану квартиру, в тому числі відповідно до ст.74 та 97 Сімейного кодексу України, відсутні. Про зміст цієї заяви нотаріусом доведено до відома покупця.
Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, колегія суддів виходить із презумпції спільної сумісної власності подружжя. 
Частиною третьою статті 65 СК України передбачено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Відповідно до ч.ч. 1,2,4  ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Велика Палата Верховного Суду 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) відійшла від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, у яких Верховний Суд України дійшов висновку про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у наведених вище справах, Велика Палата Верховного Суду вказала, що він суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток, та вважала, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. 
Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. 
З урахуванням такої позиції Верховного Суду, колегія суддів відхиляє посилання (т. 1 а.с. 140-141) відповідачів на правову позицію, що була викладена у постанові Верховного Суду України від 22.02.2017 у справі № 6-17ц17, яка також зводилась до того, що договір можна визнати недійсним лише у разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з ч. 1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції спільності майна подружжя, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.
Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 і також застосовується в останній практиці Верховного Суду, зокрема, в постанові від 05.02.2020 у справі №372/1827/15-ц.
Отже колегія суддів виходить з того, що квартира, яка є предметом оспорюваного договору купівлі-продажу, набута за час перебування ОСОБА_1 до ОСОБА_3 у шлюбі. А тому, у зв`язку з тим, що останньою презумпцію спільності майна подружжя не спростовано, колегія суддів констатує, що на вказане майно розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя (на момент придбання квартири) ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Матеріали справи не містять підтверджень, що позивач надавав згоду на відчуження вказаної квартири відповідно до вимог статті 65 СК України. Більше того, у договорі купівлі-продажу від 18.08.2015 (п. 11) вказано, що продавець у поданій нею заяві повідомила, що чоловіка в неї немає, вказана квартира не є спільною сумісною власністю подружжя та є її особистою приватною власністю.
Звернення позивача до суду із вимогами про застосування способу захисту - визнання недійсним договору купівлі-продажу відповідає змісту його порушеного права та спрямовано на захист цих прав, що відповідає нормі частини третьої статті 215 ЦК України.
При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).
З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. 
Такий висновок зроблений Верховним Судом України від 25 травня 2016 року (справа № 6-605 цс 16).
Позивач як співвласник спірної квартири на праві спільної сумісної власності має право на звернення з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу вказаної квартири.
Доводи відповідачав у цій частині є безпідставними.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Вимогами частин першої-третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.
За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції встановив, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 18 серпня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , було вчинено без згоди іншого співвласника. При цьому така згода відповідно до ст. 203 ЦК України повинна бути надана в письмовій формі.
За таких обставин позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири підлягає до задоволення.
Суд першої інстанції вказані обставини справи не врахував, в зв`язку з чим, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.
Що стосується заяви у судовому засіданні представника апелянта ОСОБА_1 - адвоката Полонського О.Ю. про застосування реституції та визнання за позивачем ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку у спірній квартирі, то колегія суддів вважає її безпідставною, оскільки позивач, уточнивши позовні вимоги, цього не просив і це питання не було предметом дослідження суду першої інстанції. Визнання права власності на частину квартири за позивачем є самостійною позовною вимогою та не може бути вирішена в порядку застосування наслідків визнання правочину недійсним.
Також суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині скасування державної реєстрації виходячи з наступного.
Позивач у позові поставив вимогу про вилучення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису від 18 серпня 2015 року про реєстрацію права власності ОСОБА_5 на спірну квартиру. При цьому орган держаної реєстрації до справи залучений не був.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр речових прав).
Згідно з ч. 3 ст. 26 вказаного Закону України , відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.
Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). 
Статті 26, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регламентують, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав, а також, що Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, зокрема, проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.
Отже вилучення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису права власності є неналежним способом захисту свого права в цій частині.
Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню лише в частині відмови у позові про визнання недійсним договору купівлі продажу від 18 серпня 2015 року квартири АДРЕСА_2 у зв`язку з неправильним застосування судом норм матеріального права. При цьому, враховуючи, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову і не дав оцінку усім позовним вимогам ОСОБА_1 , колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення в цілому та ухвалити нове.
Крім того, в суді апеляційної інстанції позивач заявив клопотання про забезпечення позову у зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_5 вживає активні дії, спрямовані на відчуження спірної квартири. На підтвердження таких доводів суду надані роздруківки з інтернету про те, що вказана квартира виставлена на продаж. 
Вжиття заходів забезпечення позову на даній стадії судового процесу законом не передбачено. Разом з тим звертає увагу на необхідність забезпечення виконання рішення суду.
Пунктом 3 частини 7 статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення суд вказує про забезпечення виконання рішення.
Відповідно до ч. 6 ст. 431 ЦПК України за заявою особи, на користь якої ухвалено рішення, суд з метою забезпечення виконання рішення суду може вжити заходів, передбачених статтею 150 цього Кодексу.
Оцінивши доводи представника апелянта, апеляційний суд приходить до висновку, що існує імовірність відчуження квартири  АДРЕСА_2 . Тому вважає за необхідне в якості забезпечення виконання даного рішення накласти арешт на вказану квартиру.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судові витрати, понесені позивачем, складаються із судового збору, сплаченого з звернення з позовом в сумі 551,21 грн. (т. 1 а.с. 2), за звернення з заявою про забезпечення позову (належна до сплати сума 1378 грн. * 0,2 = 275,6 грн., оплата підтверджується двома квитанціями - т. 1 а.с. 20, 21), за подачу апеляційної скарги в розмірі 606,32 грн. (т. 1 а.с. 181), за подачу касаційної скарги в розмірі 660 грн. (т. 2 а.с. 56) та 662,88 грн. (т.2 а.с. 67), а всього на суму 2756,01 грн. 
Крім того, апелянт сплатив 946 грн. за подачу заяви про забезпечення позову.
У зв`язку з частковим задоволенням позову, половина понесених позивачем судових витрат (2756,01 / 2 = 1378) підлягає до стягнення із відповідачів в рівних частках, тобто по 689 грн. з кожного.
Крім того, судовий збір в розмірі 946 грн., сплачений за подачу заяви про забезпечення позову, також підлягає до стягнення із відповідачів по 473 грн. (946/2=473).
Таким чином, із кожного із відповідачів належить стягнути на користь позивача по 689 + 473 = 1162 (грн.).
Керуючись ст. ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -  

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 квітня 2017 року скасувати.
Ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Левицька Елеонора Антонівна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та вилучення запису про реєстрацію права власності - задовольнити частково.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладеного 18 серпня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
В іншій частині - в задоволенні позову відмовити.
В забезпечення виконання рішення накласти арешт на квартиру АДРЕСА_2 .
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1162,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1162,00 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з часу складення повного тексту постанови.
            Повний текст постанови складено 17 березня 2020 року.              

       Судді