УХВАЛА 
10 квітня  2020 року
м. Київ
справа № 127/16354/17
провадження № 61-5698св19
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та визнання права особистої власності,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, у якому просила визнати за ОСОБА_1 право власності на 1 /2 частку квартири  АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку вказаної квартири.
Позовні вимоги мотивовано тим, що з  04 вересня 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Вінницьким міським судом Вінницької області від 27 червня 2017 року розірвано шлюб між сторонами. У період спільного сумісного проживання в зареєстрованому шлюбі було придбано квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45,20 кв м, житловою площею 
44,40 кв м. 
У вказаній квартирі ОСОБА_1 не може проживати разом із дітьми, оскільки відповідач своєю протиправною поведінкою створює конфлікти, які негативно впливають на дітей, що змусило позивача залишити спільне помешкання та переїхати проживати на орендовану квартиру. 
Посилаючись на зазначене, просила позовні вимоги задовольнити.
У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та визнання права особистої власності.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 17 грудня 2001 року згідно з договором купівлі-продажу квартири ОСОБА_2 придбано у ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 .
27 червня 2007 року ОСОБА_2 продав належну на праві власності вказану квартиру за 202 000,00 грн, що підтверджується договором купівлі - продажу квартири.
03 липня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири 
АДРЕСА_1 . Згідно з пунктом 3 цього договору продаж квартири здійснено за 232 300,00 грн. Кошти, отримані ОСОБА_2 від продажу квартири АДРЕСА_2 в розмірі 
202 000,00 грн, використав для придбання квартири АДРЕСА_1 .
Відповідно до оціночно-будівельного експертного дослідження № 358 від 09 серпня 2017 року проведеного судовим експертом ОСОБА_5 , розмір частки спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_2 та 
ОСОБА_1 у спірній квартирістановить - 13/100. При поділу порівну частки сумісного майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у квартирі буде належати частка 13/200. ОСОБА_1 буде належати частка 13/200. Надати варіант виділу в натурі 13/200 частки ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 , який відповідав би Державним будівельним нормам України, які діють на час проведення дослідження із виділенням ізольованих жилих приміщень, підсобних приміщень (кухня, передпокій, санвузол, внутрішньо квартирні коридори) - неможливо.
Посилаючись на зазначене, на підставі положень статей 57, 60, 69, 71 СК України, статей 365, 370 ЦК України, з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог, ОСОБА_2 просив визнати за ним право особистої власності на квартиру АДРЕСА_3 , припинивши право спільної сумісної власності ОСОБА_1 на 22/200 частки в цій квартирі шляхом виплати їй грошової компенсації в розмірі 69 187,00 грн, що знаходиться на депозитному рахунку суду та становить 22/200 вартості квартири.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 листопада 
2018 року позов ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задоволено частково.
Поділено спільне сумісне майно по 22/100 частини квартири 
АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 11/100 частин квартири АДРЕСА_1 .
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 11/100 частин квартири 
АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 78/100 частини квартири АДРЕСА_1 .
У задоволенні решти позовних вимог про стягнення грошової компенсації та припинення права спільної сумісної власності відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 на придбання спірної квартири було витрачено кошти, отримані від продажу попередньої квартири АДРЕСА_2 , яка перебувала в приватній власності ОСОБА_2 , іншу частину коштів на придбання спірної квартири були отримано в кредит у розмірі 10 000,00 доларів США, що еквівалентно 50 500,00 грн, а тому ОСОБА_2 розмір частки особистої приватної власності ОСОБА_2 у спірній квартирі становить 78%.
Суд першої інстанції вважав, що присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на квартиру допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження. Оскільки ОСОБА_1 категорично заперечувала щодо компенсації її частки, крім того, зазначила, що ця квартира є її єдиним житлом, позовні вимоги про виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за частку та визнання спірного майна його особистою приватною власністю задоволенню не підлягають. 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 13 лютого 2019 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 листопада 
2018 року в частині розподілу судових витрат, понесених ОСОБА_2 , на правничу допомогу та стягнення витрат за проведення експертизи скасовано.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4 450,00 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та 1 780,00 грн витрат за проведення експертизи.
В іншій частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області 
від 22 листопада 2018 року залишено без змін.
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині вирішення справи по суті спору, апеляційний суд вважав, що міський суд повно та всебічно дослідив обставини справи на підставі належних і допустимих доказів, у результаті чого ухвалив законне рішення про часткове задоволення позовних вимог із дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Разом із тим, при вирішенні питання про розподіл судових витрат, понесених ОСОБА_2 на правничу допомогу та за проведення експертизи, суд першої інстанції помилково не застосував положення статті 141 ЦПК України та не поклав судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
14 березня 2019 року  ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 листопада 2018 року і постанову Вінницького апеляційний суду від 13 лютого 2019 року та ухвалити нове рішення, яким визнати за  ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку квартири 
АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_2  право власності на Ѕ частку квартири 
АДРЕСА_1 . При цьому посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно не дослідили обставини, що мають значення для справи, не надали належної правової оцінки тому факту, що спірна квартира була придбана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі в інтересах сім`ї з метою покращення житлових умов, а тому є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу в рівних частинах.
Судами проігноровано клопотання ОСОБА_1 про витребування нотаріальної справи, у якій міститься заява на підтвердження надання її згоди, як дружини, на придбання спірного нерухомого майна в інтересах сім`ї.
Крім того, суди не звернули належної правової уваги на те, що спірна квартира придбана за кошти, подаровані на весіллі колишньому подружжю, а кредит погашено спільно в значно більшому розмірі, ніж його початковий розмір.
Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
У квітні 2019 справу № 127/16354/17 передано до Верховного Суду.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 грудня 2019 року справу № 521/2993/13-ц (провадження № 61-20241св18) за позовом ОСОБА_6 до неповнолітнього ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання права власності, виділення частки та стягнення компенсації та за зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_7 , ОСОБА_6 про визнання права власності, виділення частки та стягнення компенсації та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 та ОСОБА_6 про визнання права власності, виділення частки та стягнення компенсації, передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду з огляду на необхідність відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року №6-2925цс15 в частині необхідності при розгляді позовів заявлених з підстав статті 364 ЦК України врахування можливості сплати такої компенсації частки вартості майна без відчуження спірного майна, та що відчуження такого майна є підставою для відмови у позові оскільки таке відчуження є для відповідачів надмірним тягарем.
Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15, предметом якої був спір про присудження співвласнику грошової компенсації за частку у спільному майні, суд зазначив, що з врахуванням закріплених в пункту 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.
Таким чином, суд має встановити наступне: чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар та у випадку неплатоспроможності, суд повинен відмовити в позові.
Верховний Суд вважає за необхідне відступити від вищезгаданого висновку щодо застосування права у подібних правовідносинах, оскільки такий висновок фактично позбавляє власника як на володіння своєю власністю, так і на компенсацію своєї частки при встановлені судом, що частка не може бути виділена в натурі, що на думку колегії суддів є порушенням статті 1 Протоколу.
Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема, статтею 1 Першого протоколу до неї, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном. Не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Закон не передбачає такої підстави для позбавлення власника своєї власності, як сама по собі неспроможність співвласників, у власності та користуванні яких залишається спільне майно, сплатити компенсацію, та, що це є для них надмірним тягарем.
За таких обставин, Верховний Суд вважає, що об`єкт спільної власності може бути відчужено з компенсацією кожному власнику його частки, що є прикладом дотримання балансу інтересів усіх співвласників.
За системним аналізом зазначених норм міжнародного права та національного законодавства, власник може бути позбавлений права власності або його компенсації лише якщо такий захід буде визначено пропорційним визначеним при вирішені спору цілями, та таке позбавлення буде основане на законі та мати суспільний та публічний інтерес.
У справі, яка переглядається, правовідносини є подібними тим, що є предметом спору у справі № 521/2993/13-ц.
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року прийнято до розгляду справу № 521/2993/13-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання права власності, виділення частки та стягнення компенсації, та за зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_7 , ОСОБА_6 про визнання права власності, виділення частки та стягнення компенсації, та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 та ОСОБА_6 про визнання права власності, виділення частки та стягнення компенсації. 
Згідно з пунктом 14 частини першої статті 253 ЦК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу, до закінчення перегляду справи в касаційному порядку.
З огляду на викладене колегія суддів вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду в касаційному порядку справи № 521/2993/13-ц.
Керуючись пунктом 10 частини першої статті 252, пунктом 14 частини першої статті 253, статтями 260, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Зупинити касаційне провадження № 61-5698св19 у справі № 127/16354/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та визнання права особистої власності, до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду в касаційному порядку справи № 521/2993/13-ц.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                 В. М. Сімоненко
 
                                                                                                        С. Ю. Мартєв
 
                                                                                                         Є. В. Петров