Дата документу 19.05.2020 Справа № 321/1179/16-ц

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №321/1179/16        Головуючий у 1 інстанції: Олійник М.Ю.
Провадження № 22-ц/807/846/20        Суддя-доповідач: Дашковська А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«19» травня 2020 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Дашковської А.В.,
суддів:        Кримської О.М.,
       Кочеткової І.В.,
секретар:        Волчанова І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою фізичної особи – підприємця ОСОБА_1 та фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 , апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 , апеляційною скаргою ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_4 , апеляційною скаргою ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_4 , апеляційною скаргою ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 27 червня 2017 року у справі за позовами ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними, визнання недійсними наказів про звільнення, зобов`язання змінити формулювання підстав звільнення, стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги і середнього заробітку за час затримки розрахунку, стягнення моральної шкоди, 

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулися до суду з позовами до ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними, визнання недійсними наказів про звільнення, зобов`язання змінити формулювання підстав звільнення, стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги і середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачі працювали продавцями продовольчих товарів у магазинах, що належать ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 
01 серпня 2016 року ФОП ОСОБА_1 видала накази № 12, 13 та 14 про звільнення ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , з роботи на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України. 01 серпня 2016 року ФОП ОСОБА_2 видав наказ № 7 про звільнення ОСОБА_7 з роботи на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України.
Позивачі вважали неправомірними дії відповідачів щодо порядку проведення інвентаризації у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », а також прийняття рішення про звільнення їх з роботи з підстав, що передбачені пунктом 2 статті 41 КЗпП України. Підставою звільнення позивачів слугувало виникнення в магазинах недостачі, проте належних доказів їх причетності до недостачі у роботодавця на момент звільнення не було. Позивачі, на їх думку, не були причетні до виникнення недостачі, тому ними не були підписані відповідні акти інвентаризації на її підтвердження.
Також позивачі вказували, що під час їхньої роботи в магазинах були порушення зі сторони приватних підприємців. Так, вони були змушені виконували роботу, яка не мала відношення до їхніх прямих обов`язків, а саме: розвантаження товарів, опалювання та прибирання приміщень магазину і прилеглої території, а також здійснення охорони наявного товару. У порушення умов трудового договору та статей 74, 75, 79, 94, 106, 110 КЗпП України відповідачі не надавали позивачам щорічні відпустки. Крім того, відповідач ОСОБА_1 не виплачувала кошти за роботу в надурочний час та ніколи не повідомляла позивачів про розміри оплати праці.
У зв`язку з невиконанням відповідачами законодавства про працю та умов трудового договору позивачі особисто подали приватним підприємцям заяви про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, проте вказані заяви були проігноровані. Фактичні обставини вказують на те, що їх було звільнено з підстав недовіри за надуманими результатами інвентаризації від 25 липня 2016 року.
Вважали, що відповідачі порушили вимоги статті 48 КЗпП України та Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників від 23 липня 1993 року № 58. ФОП ОСОБА_1 не ознайомила позивачів з кожним записом, що вносився до трудової книжки на підставі наказу (розпорядження) про призначення на роботу, переведення і звільнення.
Відповідачі на порушення вимог статей 116, 117 КЗпП України 01 серпня 2016 року звільнили позивачів з роботи, при цьому в день звільнення розрахунок з працівниками проведено не було.
На підставі зазначеного просили визнати неправомірними дії відповідачів щодо проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », визнати незаконними накази про їхнє звільнення, зобов`язати відповідачів змінити формулювання підстав звільнення у їхніх трудових книжках, вказавши причину звільнення «за власним бажанням відповідно до частини 3 статті 38 КЗпП України з 25 липня 2016 року», стягнути на їх користь заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку, компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також стягнути по 5 000 грн. кожному позивачу на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Михайлівського районного суду Запорізької області від 13 лютого 2017 року позовні заяви ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 об`єднані в одне провадження.

Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 27 червня 2017 року позови ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 задоволено частково.
Визнано незаконним наказ ФОП ОСОБА_1 від 01 серпня 2016 року № 12 про звільнення ОСОБА_3 з посади продавця в частині формулювання причин звільнення.
Змінено формулювання причин звільнення ОСОБА_3 , викладених в наказі фізичної ФОП ОСОБА_1 від 01 серпня 2016 року № 12, із «звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України (винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довіри до нього з боку власника або уповноваженого ним органу) на «звільнення на підставі частини 1 статті 38 КЗпП України, за власним бажанням».
Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди 500 грн.
У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Визнано незаконним наказ ФОП ОСОБА_1 від 01 серпня 2016 року № 14 про звільнення ОСОБА_5 з посади продавця в частині формулювання причин звільнення.
Змінено формулювання причин звільнення ОСОБА_5 , викладених в наказі ФОП ОСОБА_1 від 01 серпня 2016 року № 14, із «звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України (винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу) на «звільнення на підставі частини 1 статті 38 КЗпП України, за власним бажанням».
Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 на відшкодування моральної шкоди 500 грн. 
У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_5 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
Визнано незаконним наказ ФОП ОСОБА_1 від 01 серпня 2016 року № 13 про звільнення ОСОБА_6 з посади продавця в частині формулювання причин звільнення.
Змінено формулювання причин звільнення ОСОБА_6 , викладених в наказі ФОП ОСОБА_1 від 01 серпня 2016 року № 13, із «звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України (винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу) на «звільнення на підставі частини 1 статті 38 КЗпП України, за власним бажанням».
Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 на відшкодування моральної шкоди 500 грн. 
У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_6 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Визнано незаконним наказ ФОП ОСОБА_2 від 01 серпня 2016 року № 7 про звільнення ОСОБА_7 з посади продавця в частині формулювання причин звільнення.
Змінено формулювання причин звільнення ОСОБА_7 , викладених в наказі ФОП ОСОБА_2 від 01 серпня 2016 року № 7, із «звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України (винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу) на «звільнення на підставі частини 1 статті 38 КЗпП України, за власним бажанням».
Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 на відшкодування моральної шкоди 500 грн. 
У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_7 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ФОП ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на вихід суду за межі позовних вимог, порушення норм ч. 1 ст. 38 КЗпП України, незастосування норм п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення суду про відмову в задоволенні позову, стягнути з позивачів судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції на користь держави, стягнути з позивачів судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції на користь відповідачів.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позову, вирішити питання про судові витрати.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позову, вирішити питання про судові витрати.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позову, вирішити питання про судові витрати.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позову, вирішити питання про судові витрати.

ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 подали заперечення на апеляційні скарги, в якому зазначили, що позивачами не наведено підстав та нових доказів на підтвердження необхідності скасування рішення суду, твердження про порушення відповідачами вимог трудового законодавства не відповідають письмовим доказам та обставина справи.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 11 жовтня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ФОП ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_2 відхилено, рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 27 червня 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 27 листопада 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_7 задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 11 жовтня 2017 року скасовано та передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 та апеляційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 підлягають задоволенню частково з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Частиною 1 ст. 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає. 
За приписами пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.
Розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу. 
Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 20.04.2016 року у справі № 6-100цс16.
Як роз`яснено в абзаці другому пункту 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення з підстав втрати довір`я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т. ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я. 
Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, – це особи, які одержують їх під звіт. 
Для звільнення таких працівників роботодавець повинен мати відповідні підстави, а саме вчинення працівником винних дій, які призвели до втрати до нього довір`я з боку роботодавця. Вина може бути виражена як у формі умислу, так і необережних дій працівника. Але факт правопорушення та наявність вини працівника роботодавець повинен довести перед його звільненням або у суді. При цьому, роботодавець зобов`язаний довести не загальні факти правопорушень (розкрадання, нестачі тощо), а вину конкретного працівника.
Отже, підставою для втрати довіри до працівника, що обслуговує матеріальні цінності, можуть бути лише його винні дії або бездіяльність, чи конкретні факти, які дають підстави для втрати довіри до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Сама по собі нестача товарних цінностей або їх надлишок, а також підозра, якщо немає конкретних фактів, не можуть бути підставою для втрати довіри до працівника.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 працювали продавцями продовольчих товарів у магазинах, що належать ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 на підставі укладених між сторонами трудових договорів: від 03 серпня 2009 року № 08800900050, від 03 серпня 2009 року № 08800900053, від 03 серпня 2009 року № 08800900052, від 03 січня 2012 року № 08801200002 – відповідно.
Згідно з заявами від 25 липня 2016 року ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 звернулися до фізичної особи – підприємця ОСОБА_1 та фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 з проханням звільнити їх на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України.
Відповідно до наказу від 01 серпня 2016 року № 14 ОСОБА_5 звільнено з роботи на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України.
Відповідно до наказу № 13 від 01 серпня 2016 року ОСОБА_6 звільнено з роботи на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України.
Відповідно до наказу від 01 серпня 2016 року № 7 ОСОБА_7 звільнено з роботи на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України.
Відповідно до наказу за від 01 серпня 2016 року № 12 ОСОБА_3 звільнено з роботи на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України.
Матеріалами справи підтверджено, що 29 липня 2016 року ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулася до фізичної особи – підприємця ОСОБА_1 та фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 із заявами про видачу їм трудової книжки та довідки про середню заробітну плату і розрахункові суми, що підлягали сплаті при звільненні.
За змістом відповідей фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 та фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 від 30 липня 2016 року вбачається, що заяви ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підлягає задоволенню частково, оскільки відсутні підстави для їх звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, крім того, за наслідками проведеної 25 липня 2016 року в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів, документів та розрахунків виявлено нестачу.
Судом також встановлено, що від підписання акту інвентаризації та надання пояснень з приводу нестачі ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відмовились.
За заявою ФОП ОСОБА_2 Михайлівським ВП Василівського ВП ГУНП у Запорізькій області відкрито кримінальне провадження за ст. 191 КК України, проводиться досудове розслідування. 
За результатами інвентаризації цінностей в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » складались три акти: від 18 липня 2016 року, від 19 липня 2016 року, від 25 липня 2016 року. Від підпису у вказаних актах і надання пояснень продавці ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відмовилися, що підтверджується відповідними актами.
Актом внутрішнього аудиту результатів інвентаризації товарно-матеріальних цінностей в магазині «Скринька» від 15 листопада 2016 року за період з 10 квітня 2016 року по 25 липня 2016 року було виявлено помилку в зазначенні періоду і уточнено суму нестачі, що склала 99 389,73 грн. 
За положеннями ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24 затверджено Перелік посад і робіт, що виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску) перевезення або застосування в процесі виробництва (далі - Перелік).
До зазначеного Переліку входять роботи по продажу (відпуску) товарів (продукції), їх підготовці до продажу незалежно від форм торгівлі та профілю підприємства(організації).
За змістом положення п.2 ст.41 КЗпП України для вирішення питання про можливість звільнення працівника з роботи у зв`язку з втратою довіри не має значення, чи був з таким працівником фактично укладений договір про повну матеріальну відповідальність.
Відповідно пункту 2 Трудових договорів, укладених між сторонами: від 03 серпня 2009 року № 08800900050, від 03 серпня 2009 року № 08800900053, від 03 серпня 2009 року № 08800900052, та зареєстрованих у Михайлівському РВ державної служби зайнятості, працівник зобов`язується виконувати роботу продавця з повною матеріальною відповідальністю (т.1 а.с.74; т.2 а.с.89; т.3 а.с.75).
Відповідно пункту 2 Трудового договору від 03 січня 2012 року № 08801200002, укладеного 30 липня 2016 року між фізичною особою – підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_7 працівник зобов`язується виконувати роботу продавця продовольчих та непродовольчих товарів (т.4 а.с. 83).
Пунктом 3.1 Правил внутрішнього трудового розпорядку, затверджених ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_8 25 грудня 2011 року, визначено, що працівники зобов`язані нести матеріальну відповідальність за неналежне виконання роботи, допущення розтрати, нестачі та псування матеріальних цінностей, належних працедавцям. З Правилами внутрішнього трудового розпорядку позивачі були ознайомлені, про що свідчать їх підписи (т.5 а.с.29-34).
За вказаних обставин, відсутність окремо укладених між сторонами договорів про повну матеріальну відповідальність не є підставою для задоволення позовів в частині визнання неправомірними дій відповідачів щодо організації та проведення ними контрольних перевірок інвентаризації товарно-матеріальних цінностей і грошових коштів у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », як про це зазначив суд першої інстанції у своєму рішенні.
Твердження позивачів про неправомірність дій відповідачів у зв`язку з тим, що вони не були ознайомлені з відповідними актами від 18,19 та 25 липня 2016 року спростовуються матеріалами справи, а саме відповідними актами про відмову від підписання актів ревізії та надання пояснень (т.1, а.с.186-187; т.1,а.с.154, 155).
Проте, аналізуючи надані відповідачами акти контрольної перевірки інвентаризації цінностей від 18 липня, 19 липня та 25 липня 2016 року, а також акт внутрішнього аудиту результатів інвентаризації товарно-матеріальних цінностей від 15 листопада 2016 року, суд дійшов правильного висновку про те, що під час проведення перевірки комісією не встановлено фактичну наявність матеріальних цінностей (найменування, кількість та сума товару) та не проведено зіставлення фактичної наявності матеріальних цінностей з даними бухгалтерського обліку. 
Для відображення результатів інвентаризації основних засобів і товарно-матеріальних цінностей, готової продукції та інших матеріальних цінностей, по яким виявлені відхилення від облікових даних, застосовується звіряльна відомість результатів інвентаризації товарно-матеріальних цінностей. Бухгалтерською службою складаються звіряльні відомості активів і зобов`язань, у яких відображаються розбіжності між даними бухгалтерського обліку і даними інвентаризаційних описів (актів інвентаризації). Результати інвентаризації визнаються дійсними і мають юридичну силу тільки в тому випадку, якщо дотримані всі процедури її проведення, з обов`язковим оформленням документів, які містять всі обов`язкові реквізити. 
У зв`язку з тим, що при проведенні інвентаризації в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » не були дотримані всі процедури її проведення, а саме під час проведення перевірки комісією не встановлено фактичну наявність матеріальних цінностей (найменування, кількість та сума товару) та не проведено зіставлення фактичної наявності матеріальних цінностей з даними бухгалтерського обліку, суд підставно не прийняв в якості належних доказів акти інвентаризації від 18 липня, 19 липня 2016 року та 25 липня 2016 року, а також акт внутрішнього аудиту результатів інвентаризації товарно-матеріальних цінностей від 15 листопада 2016 року.
Акти інвентаризації не містять відомостей щодо винних дій кожного з відповідачів окремо: ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , як працівників, які безпосередньо обслуговують товарні цінності, щодо вчинення умисно або необережно таких дії, внаслідок яких виникла недостача, а також відомостей, у чому конкретно виявилось безвідповідальне, несумлінне ставлення позивачів до трудових обов`язків, коли і які мали місце порушення кожним з позивачів порядку прийняття й відпуску товарних цінностей або недодержання правил їх збереження, а матеріали справи - відповідно доказів на підтвердження зазначених обставин. 
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що відповідачами не надано доказів того, що на час проведення інвентаризації майна було встановлено винні дії кожного з продавців: ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , які дають власнику підстави для втрати довір`я до працівника. 
Таким чином, суд дійшов правильного висновку, що конкретні винні дії працівників встановлені не були, а сам факт виявлення нестачі матеріальних цінностей не може бути підставою для розірвання трудового договору у зв`язку із втратою довіри. Тому, у роботодавців ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 були відсутні достатні підстави для винесення 01 серпня 2016 року наказів про звільнення ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. 
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в частині визнання недійсними наказів про звільнення ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України підлягають задоволенню.
За приписами частини 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.
Звертаючись до суду з позовами ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 просили, зокрема, визнати неправомірними дії відповідачів щодо проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », зобов`язати відповідачів змінити формулювання підстав звільнення у їх трудових книжках, вказавши причину звільнення «за власним бажанням у відповідності до частини 3 статті 38 КЗпП України з 25 липня 2016 року». 
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що під час розгляду справи не було встановлено фактів не виконання роботодавцями законодавства про працю, тому підстави для зміни формулювання причин звільнення саме на ч. 3 ст. 38 КЗпП України .
За приписами ч.1 ст.417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Скасовуючи постанову апеляційного суду від 11 жовтня 2017року, Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2019 року зазначив про таке.
Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. 
Отже, суд не має права змінити формулювання причин звільнення з тих підстав, з якими роботодавець не пов`язував обставини звільнення.
Відповідно до частини третьої статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. 
Вищезазначені положення матеріального закону судом апеляційної інстанції залишено поза увагою, вирішуючи спір, суд на порушення вимог статті 235 КЗпП України змінив не формулювання причини звільнення відповідачів, а його підстави: із «звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України (винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу) на «звільнення на підставі частини 1 статті 38 КЗпП України, за власним бажанням».
Таким чином доводи апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних, чим порушив норми процесуального права, а саме ст.ст. 10, 11 ЦПК України (в редакції, діючої на час розгляду справі) знайшли підтвердження в ході апеляційного розгляду. 
Так, ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 просили зобов`язати відповідачів змінити формулювання підстав звільнення у їх трудових книжках, вказавши причину звільнення «за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України». 
Під час розгляду справи судом не було встановлено фактів не виконання роботодавцями законодавства про працю, а позивачі, не просили змінити, тому суд безпідставно змінив формулювання причин звільнення у відповідних наказах із «звільнення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України (винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу)» на «звільнення на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням».
За вказаних обставин, рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про зміну формулювання причин звільнення  ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 згідно з п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині нової постанови про відмову в задоволенні позовів в цій частині.

Крім того, відмовляючи в задоволенні позовів в частині визнання неправомірними дій відповідачів щодо проведення інвентаризації, суд першої інстанції також дійшов висновку про те, що належним способом захисту прав позивачів в цій частині є зміна формулювання причин звільнення.

Враховуючи, що апеляційним судом не встановлено неправомірності дій відповідачів щодо проведення інвентаризації, колегія суддів згідно з п.4 ч. 1 ст.ст.376 ЦПК України дійшла висновку про наявність підстав для зміни суду в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання дій неправомірними. 

Щодо доводів апеляційних скарг позивачів в частині взаємовиключних висновків суду щодо дати отримання заяв про звільнення, та як наслідок – зміни дати в наказах про звільнення ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 колегія суддів виходить з наступного. 

Суд дійшов обґрунтованого висновку, що заяви позивачів про звільнення, які датовані ними 25 липня 2016 року, фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 та фізичною особи - підприємцем ОСОБА_2 були отримані, що підтверджується відповідями, наданими відповідачами на вказані заяви від 30 липня 2016 року. 

Проте матеріали справи не містять та позивачами не надано належних доказів що вищевказані заяви були отримані роботодавцями саме 25 липня 2016 року.
За вказаних обставин зазначені доводи апеляційних скарг  ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в цій частині колегія суддів вважає неприйнятними.
За приписами ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівнику належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. 
Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Колегія суддів погоджується і з висновком суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги і середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Матеріали справи містять належні та допустимі докази про своєчасну виплату та отримання позивачами заробітної плати, та надання відпусток за період 2009-2016 років. 
Судом правомірно встановлено та не спростовано сторонами, що позивачі при звільненні отримали заробітну плату, відпускні та компенсації за невикористані відпустки в повному обсязі, виплата заробітної плати за попередні періоди роботи також здійснювалася своєчасно. 
Інші доводи апеляційних скарг ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 висновків суду не спростовують, оскільки за змістом є повторенням обставин, якими позивачі обґрунтовували свої позовні вимоги, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки. 
Докази та обставини, на які посилаються ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в апеляційних скаргах, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права. 
Згідно з ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Як роз`яснено у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Враховуючи, що судом встановлено факт порушення законних трудових прав позивачів, що вимагало від них додаткових зусиль для організації його життя, оскільки позивачі були змушені звертатися до суду для відстоювання своїх інтересів, обсяг моральних страждань, істотність вимушених змін у життєвих стосунках позивачів, виходячи з засад розумності та справедливості, суд правильно визначив, що належною компенсацією отриманої позивачами моральної шкоди є сума 500 грн., що є виваженим, справедливим та співмірним зі ступенем та тривалістю моральних страждань, заподіяних позивачам.
Доводи апеляційної скарги ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 про те, що судом безпідставно було стягнуто моральну шкоду, не знайшли свого підтвердження. Суд правильно встановив наявність правових підстав, передбачених ч.1 ст.237-1 КЗпП України для відшкодування моральної шкоди, розмір якої визначений судом з урахуванням засад розумності та справедливості, а також з урахуванням обставин, на які посилаються відповідачі в апеляційній скарзі, та не є завищеним. 
Решта доводів апеляційної скарги ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 є повторенням обставин, якими відповідачі обґрунтовували свої заперечення проти позову, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки. 
Інші докази та обставини, на які посилаються ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми права. 
Згідно з ч.ч.1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

ОСОБА_3 має право на компенсацію судового збору пропорційно до задоволених вимог за позовну заяву в розмірі 606,32 грн., за апеляційну скаргу на ухвалу про визнання неподаною та повернення позовної заяви в розмірі 68,9 грн., ФОП ОСОБА_1 має право на компенсацію судового збору пропорційно до задоволених вимог в розмірі 1758,32 грн.
Таким чином, з ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1083,10 грн.
Окрім того, у зв`язку з частковою оплатою судового збору за подання позовної заяви в розмірі 552 грн. з ОСОБА_3 підлягає стягненню недоплачена частина судового збору, виходячи з позовних вимог, залишених без задоволення, в розмірі 1046,48 грн. 

ОСОБА_5 має право на компенсацію судового збору пропорційно до задоволених вимог за позовну заяву в розмірі 606,32 грн., за апеляційну скаргу на ухвалу про визнання неподаною та повернення позовної заяви в розмірі 68,9 грн., ФОП ОСОБА_1 має право на компенсацію судового збору пропорційно до задоволених вимог в розмірі 1758,32 грн.
Таким чином, з ОСОБА_5 на користь ФОП ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1083,10 грн.
Окрім того, у зв`язку з несплатою судового збору за подання позовної заяви з ОСОБА_5 підлягає стягненню недоплачена частина судового збору, виходячи з позовних вимог, залишених без задоволення, в розмірі 1598,48 грн. 

ОСОБА_6 має право на компенсацію судового збору пропорційно до задоволених вимог за позовну заяву в розмірі 606,32 грн., за апеляційну скаргу на ухвалу про визнання неподаною та повернення позовної заяви в розмірі 68,9 грн., ФОП ОСОБА_1 має право на компенсацію судового збору пропорційно до задоволених вимог в розмірі 1758,32 грн.
Таким чином, з ОСОБА_6 на користь ФОП ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1083,10 грн.
Окрім того, у зв`язку з частковою оплатою судового збору за подання позовної заяви в розмірі 645 грн. з ОСОБА_6 підлягає стягненню недоплачена частина судового збору, виходячи з позовних вимог, залишених без задоволення, в розмірі 953,48 грн. 

ОСОБА_7 має право на компенсацію судового збору пропорційно до задоволених вимог за позовну заяву в розмірі 606,32 грн., за апеляційну скаргу на ухвалу про визнання неподаною та повернення позовної заяви в розмірі 68,9 грн., за касаційну скаргу в розмірі 385 грн., ФОП ОСОБА_9 має право на компенсацію судового збору пропорційно до задоволених вимог в розмірі 1758,32 грн.
Таким чином, з ОСОБА_7 на користь ФОП ОСОБА_9 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 698,10 грн.
Окрім того, у зв`язку з частковою оплатою судового збору за подання позовної заяви в розмірі 552 грн. з ОСОБА_7 підлягає стягненню недоплачена частина судового збору, виходячи з позовних вимог, залишених без задоволення, в розмірі 1046,48 грн. 

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі – Закон № 540-IX).

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII »Прикінцевих положень» вказаного Закону № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи – підприємця ОСОБА_1 та фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 задовольнити частково.
Апеляційні скарги  ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_4 , ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_4 , ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_4  задовольнити частково.

Рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 27 червня 2017 року у цій справі скасувати в частині позовних вимог про зміну формулювання причин звільнення ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та прийняти в цій частині нову постанову наступного змісту.
В задоволенні позовних вимог про зміну формулювання причин звільнення ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 відмовити.
Змінити Рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 27 червня 2017 року у цій справі в частині правового обґрунтування підстав відмови в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання дій неправомірними. 
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1083,10 грн.
Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в розмірі 1046,48 грн.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1083,10 грн.
Стягнути з ОСОБА_5 в дохід держави судовий збір в розмірі 1598,48 грн.
Стягнути з ОСОБА_6 на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1083,10 грн.
Стягнути з ОСОБА_6 в дохід держави судовий збір в розмірі 953,48 грн.
Стягнути з ОСОБА_7 на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 698,10 грн.
Стягнути з ОСОБА_7 в дохід держави судовий збір в розмірі 1046,48 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.
Повний текст постанови складений 21 травня 2020 року.

Головуючий        А.В. Дашковська 

Судді:         О.М. Кримська 

       І.В. Кочеткова