ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 березня 2020 року

м. Харків

справа № 645/3716/19

провадження № 22-ц/818/1461/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В. 

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , 

третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2019 року, постановлене під головуванням судді Алтухової О.Ю., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 21 листопада 2019 року),-
в с т а н о в и в:
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав. 
Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції представником ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи. Суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та необґрунтовано не взяв до уваги пояснення третьої особи про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, не надав належної і вмотивованої оцінки викладеним у позові аргументам та доказам, що містяться в матеріалах справи. Зазначив, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 сприятиме захисту інтересів дитини, оскільки відповідач не приймає участі у вихованні сина та нехтує батьківськими обов`язками. Викладені у відзиві на позов доводи щодо оформлення карти юніора не свідчать про належне виконання відповідачем обов`язків щодо гідного утримання дитини, прийнятті участі у її розвитку та вихованні, оскільки відповідач грошові кошти на утримання дитини не надає, умови укладеного між сторонами договору про проживання, виховання дитини та сплату аліментів не виконує. Останній раз спілкувався з дитиною в 2016 році, за результатом даного спілкування дитині було нанесено психологічну травму. Станом на час розгляду справи рішенням суду м. Оскархамна, Швеція від 04 лютого 2019 року надано ОСОБА_1 одноособову опіку над ОСОБА_4 
Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради надав відзив на апеляційну скаргу, просив задовольнити апеляційну скаргу у повному обсязі, позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного. 
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. Невиконання ОСОБА_2 батьківських обов`язків не знайшли свого беззаперечного підтвердження. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, що свідчать про свідоме нехтування відповідачем батьківськими обов`язками. ОСОБА_2 виявляє намір спілкуватися з дитиною, заперечує проти позбавлення батьківських прав. 
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону та фактичним обставинам справи відповідає. 
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували з 27 серпня 2008 року у зареєстрованому шлюбі.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 31 травня 2011 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 15).
Від шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_2 мають спільну дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 25). 
Відповідно до свідоцтва про зміну імені ОСОБА_5 змінила ім`я на ОСОБА_1 , про що в Книзі реєстрації зміни імені 17 грудня 2010 року зроблено відповідний актовий запис № 181 (а.с. 24).
01 жовтня 2011 року сторонами у справі укладений договір між батьками про проживання, виховання дитини та сплату аліментів на дитину (далі - договір) (а.с. 18-21).
Відповідно до п. 1.3. договору місцем проживання дитини батьки визначили місце проживання матері. 
Матеріали справи містять нотаріально посвідчену заяву від 19 червня 2014 року, з якої вбачається, що ОСОБА_2 не заперечував проти виїзду сина - ОСОБА_4 за кордон на постійне місце проживання (а.с. 158).
ОСОБА_1 разом з сином - ОСОБА_4 проживає в Швеції з 2015 року (а.с. 161).
Судом апеляційної інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що у 2016 році ОСОБА_1 з дитиною приїздили до України. Під час даного візиту ОСОБА_2 спілкувався з сином. 
Відповідно до ч.1,2 ст. 3 Конвенція ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789XII (78912) від 27 лютого 1991 року,  в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Відповідно до ч.3 ст. 9, ч.2 ст. 10 Конвенції ООН «Про права дитини» дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками.
Відповідно до шостого принципу, закріпленого в Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. 
Частиною 1 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ним регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. 
Статтею 150 Сімейного Кодексу України (далі - СК України) передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. 
Відповідно до ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. 
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. 
Відповідно до роз`яснень, наданих в Постанові Пленуму Верховного суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. 
Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» встановлено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, в тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батька до дитини. 
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
Оцінюючи надані до суду першої та апеляційної інстанції письмові докази в їх сукупності та взаємозв`язку, а також враховуючи позицію відповідача, який заперечує проти задоволення позову, колегія суддів дійшла висновку про наявність у відповідача інтересу до дитини. ОСОБА_1 не надано доказів, що свідчать про свідоме нехтування ОСОБА_2 обов`язками щодо виховання дитини. 
Зважаючи на те, що позивач з дитиною проживають з 2015 року в Швеції, відповідач об`єктивно позбавлений можливості регулярного спілкування з дитиною та безперешкодної реалізації свого обов`язку на участь у вихованні. 
Доводи ОСОБА_1 стосовно того, що лише вона займається вихованням та розвитком дитини, не можуть бути достатньою правовою підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини. 
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, проте у даній справі виходить з того, що судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення, а також із встановлених судом першої інстанції обставин на підставі досліджених та оцінених доказів у справі: сталі соціальні зв`язки дитини та її місце проживання. 
Зважаючи на те, що ОСОБА_2 та його син проживають в різних країнах, колегія суддів не вбачає в діях відповідача умисного ухилення від участі у вихованні дитини, які полягають в нерегулярному спілкуванні з нею, навчально-виховному процесі тощо. Позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав призведе до порушення права дитини підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з батьком.
Сторони не заперечують, що під час приїзду дитини до України батько мав з ним зустрічі. Сам приїздив у Швецію подивитися на умови проживання дитини.
Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції пояснила, що останній раз у серпні 2019 року ОСОБА_1 разом із сином приїздила до України. Під час приїзду відповідач зустрічався з сином, привіз подарунок.
Відповідно до ч. 4 - 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. 
Відповідно до ч.5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Колегією суддів встановлено, що висновок Департаменту служб у справах дітей про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав складений без участі ОСОБА_2 , лише на підставі довідок та даних, наданих ОСОБА_1 . 
Даний висновок не містить будь-яких даних, які, в розумінні п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, є правовою підставою для застосування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав, тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості даного висновку. 
Доводи ОСОБА_1 щодо ухилення відповідача від виховання, матеріального забезпечення та утримання дитини, колегія суддів також вважає недоведеними та такими, що спростовуються матеріалами справи, а саме: копіями фотокарток, на яких зображений ОСОБА_2 з сином, та копіями чеків на придбання іграшок тощо (а.с. 72-83, 91, 92). 
Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Посилання ОСОБА_1 на виконавчий напис нотаріуса від 25 січня 2017 року, яким з відповідача стягнуто аліменти на утримання дитини за період з 28 жовтня 2012 року по 28 жовтня 2016 року, є безпідставним. Колегія суддів не вважає його належним доказом, що свідчить про наявність заборгованості у відповідача по сплаті аліментів на утримання дитини, оскільки під час розгляду справи в суді першої інстанції сторони не заперечували, що вказаний виконавчий напис судовим рішенням визнано таким, що не підлягає виконанню. Будь-яких інших доказів, що свідчать про наявність у відповідача заборгованості по сплаті аліментів на утримання дитини, позивачем не надано. 
Також колегія суддів не вважає наданий позивачем до суду апеляційної інстанції консультативний висновок психолога від 17 серпня 2016 року (а.с. 159) достатньою правовою підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки він не містить в собі належним чином доведених даних, що свідчать про застосування батьком до дитини будь-яких небезпечних або насильницьких дій, що створюють неблагополучне середовище для розвитку дитини. 
Зважаючи на наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не містять у собі посилань на обставини чи докази про те, що позбавлення відповідача батьківських прав стосовно сина відповідає якнайкращим інтересам дитини, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом розгляду в суді першої інстанції, їм надана належна правова оцінка, висновків суду вони не спростовують. Правові підстави для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги відсутні. 
Керуючись ст. 2, 12, 13, 81, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна 

Судді:                                                                   С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 04.03.2020 року.