Постанова
Іменем України
 
21 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 756/11048/18
провадження № 61-11719св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 лютого 2019 року у складі судді Андрейчука Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 15 травня 2019 року у складі колегії суддів: Ігнатченко Н. В., Олійника В. І., Приходька К. П., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості. 
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, мотивуючи його тим, що 15 червня 2009 року між ним та ОСОБА_4 , від імені якого діяла ОСОБА_5 , укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_4 отримав в борг грошові кошти у сумі 265 650 грн, що було еквівалентно 34 500 дол. США, на строк до 15 вересня 2009 року. І цього ж дня для забезпечення виконання зобов`язань, було укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_4 передав ОСОБА_1 в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .
 
Так як ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримані в борг кошти не повернув, спадщину після його смерті прийняла його сестра ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а спадщину після її смерті прийняли відповідачі: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які не задовольнили його вимогу як кредитора спадкоємця, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 15 червня 2009 року у сумі 853 098,75 грн, а з ОСОБА_3 у сумі 121 871,25 грн.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 лютого 2019 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 травня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що факти, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, не доводяться знову при розгляді інших цивільних справ, в яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 
 
Рішенням суду у іншій справі установлено, що гроші за договором позики від 15 червня 2009 року не передавались.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у червні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі та витребувано її із Оболонського районного суду міста Києва.
 
15 липня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами не повно досліджено обставини справи. Заявник зазначає, що договір позики, довіреність, договір іпотеки є дійсними та не скасовані. Договір іпотеки посвідчений нотаріально та внесений до державного реєстру речових прав, а спадкова справа містить вимоги кредитора. Преюдиція, встановлена в одній справі, не є абсолютною і може бути спростована доказами і обставинами в іншій справі.
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судом встановлено, що відповідно до договору позики від 15 червня 2009 року, за умовами якого ОСОБА_4 (позичальник), від імені якого діяла ОСОБА_5 , отримав у ОСОБА_1 (позикодавець) в борг грошові кошти у сумі 265 650,00 грн, що на час складання договору було еквівалентно 34 500,00 дол. США, на строк до 15 вересня 2009 року (т. 1 а. с. 66).
 
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 11 червня 2012 року у цивільній справі № 2-2347/2012 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 31 липня 2012 року,  встановлено, що грошові кошти за договором позики від 15 червня 2009 року ОСОБА_4 не передавались (т. 1 а. с. 113 - 118).
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 21 жовтня 2013 року серії НОМЕР_1 (т. 1 а. с. 191 зворот).
 
Відповідно до матеріалів спадкової справи на випадок своєї смерті ОСОБА_4 заповіту не складав і відповідно до норм статті 1216 ЦК України спадкування після його смерті здійснювалось за законом (т. 1 а. с. 190 - 243).
 
Сестрою померлого  ОСОБА_4 є ОСОБА_6 , а тому вона є спадкоємцем другої черги за законом після смерті брата (т. 1 а. с. 194 -195). 
 
29 жовтня 2013 року ОСОБА_6 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 , звернувшись до нотаріуса Одинадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (т. 1 а. с. 191).
 
Інші спадкоємці спадщину після смерті ОСОБА_4 не прийняли (т. 1 а. с. 190 - 222).
 
ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 28 листопада 2014 року серії НОМЕР_2 (т. 1 а. с. 142).
 
29 серпня 2014 року ОСОБА_6 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Іванець О. О., зареєстрований в реєстрі за № 10-641, яким заповіла усе належне їй за життя майно своїй доньці ОСОБА_2 , остання і прийняла спадщину після смерті матері шляхом подання заяви нотаріусу Одинадцятої київської державної нотаріальної контори (т. 1 а. с. 141, 143).
 
У постанові Апеляційного суду міста Києва від 23 травня 2018 року у цивільній справі № 756/11295/16-ц за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Демецька С. Л., про визнання недійсним договору позики та договору іпотеки, зазначено, що питання дійсності укладеного з ОСОБА_1 договору позики були вирішені судом за життя ОСОБА_4 , зобов`язання за договором позики не увійшли до складу спадщини після смерті ОСОБА_4 (т. 1 а. с. 87 - 91).
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).
 
Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Отже, розгляд касаційної скарги у цій справі здійснюється у порядку, визначеному ЦПК України в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до статей 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
 
Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Згідно з частиною першою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
 
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).
 
Відповідно до статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
 
ОСОБА_6 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 , а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прийняли спадщину після смерті ОСОБА_6 .
 
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.
 
Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц та від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15.
 
Отже, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови, договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.
 
Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії.
 
При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.
 
Такий правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц. 
 
Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 82 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначено, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.
 
Оскільки рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11 червня 2012 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 31 липня 2012 року, у цивільній справі № 2-2347/2012, встановлено, що грошові кошти за договором позики від 15 червня 2009 року ОСОБА_4 не передавались, таким чином, обов`язок повернути кошти за договором позики від 15 червня 2009 року не міг увійти до складу спадщини після смерті ОСОБА_4 .
 
Указана обставина також була встановлена постановою Апеляційного суду міста Києва від 23 травня 2018 року у цивільній справі № 756/11295/16-ц.
 
Враховуючи викладене, вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, тому дійшов обґрунтованого висновку про те, що підстави для стягнення з відповідачів заборгованості за договором позики від 15 червня 2009 року за таких обставин відсутні.
 
Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновку суду першої та апеляційної інстанції.
 
Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та  постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильного висновку суду першої та апеляційної інстанції не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 травня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: 	А. І. Грушицький 	
 	  В. В. Сердюк 	
 	  І. М. Фаловська