ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2020 року	Львів	Справа № 300/2195/19 пров. № А/857/1764/20	

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:
головуючого судді                                                    Ніколіна В.В.
суддів                                                                         Заверухи О.Б., Качмара В.Я.
за участі секретаря судового засідання         Ратушної М.І.          
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року (суддя - Грицюк П.П., м. Івано-Франківськ) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Снятинської районної державної адміністрації про визнання неправомірними дій при виплаті щорічної допомоги на оздоровлення та стягнення коштів,-

                                                         ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 в листопаді 2019 року звернулася до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Снятинської районної державної адміністрації, у якому просила: визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови у перерахунку та виплаті недоплаченої за 2017-2018 роки щорічної допомоги на оздоровлення, передбаченої статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон №796-XII); зобов`язати Управління соціального захисту населення Снятинської районної державної адміністрації виплатити позивачу недоплачені кошти на щорічну допомогу на оздоровлення за 2017-2018 року у розмірі п`яти мінімальних заробітних плат, встановленої Законом України «Про Державний бюджет» на момент виплати такої допомоги згідно з рішенням суду. В обґрунтування позовних вимог вказує, що відповідно до статті 48 Закону №796-XII їй, як особі, що постраждала від наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії та інваліду ІІІ групи, повинна щорічно виплачуватися допомога на оздоровлення у розмірі п`яти мінімальних заробітних плат. Однак, відповідач, всупереч положенням вказаного закону та Конституції України, виплачував їй таку допомогу у значно меншому розмірі відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 №562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Постанова №562), що на думку позивача, не відповідає вимогам чинного законодавства.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року у справі №300/2195/19 в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржила позивач, яка із покликанням на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що відповідач при виплаті позивачу допомоги на оздоровлення повинен керуватися положенням статті 48 Закону №796-XII в редакції до 01.01.2015, а не Постановою №562, яка суперечить Конституції України. Крім того, апелянт просить апеляційний суд звернутися до Верховного Суду для вирішення питання про внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності статті 48 Закону №796-XII в редакції після 01.01.2015 та Постанови №562 в редакції після 01.01.2015.
Відповідач у письмовому відзиві на апеляційну скаргу вважає рішення суду першої інстанції обґрунтованим, прийнятим з врахуванням всіх обставини справи та таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 та особою з інвалідністю і має право на пільги та компенсації, встановлені Законом №796-XII, що підтверджується наявними в матеріалах справи фотокопіями посвідчення серії НОМЕР_1 .
З матеріалів справи також встановлено, що з 12.07.2001 позивач є особою з інвалідністю III групи, що підтверджується експертним заключенням та довідкою №018621.
Позивач зверталася до відповідача із заявою, у якій просила здійснити нарахування їй щорічної грошової допомоги на оздоровлення за 2017-2018 роки відповідно до статті 48 Закону №796-XII у розмірі п`яти мінімальних заробітних плат.
Управління соціального захисту населення Снятинської районної державної адміністрації листом від 04.11.2019 №1051/02-19/27 повідомило позивачку про те, що їй, як інваліду ІІІ групи, нараховано та виплачено щорічну допомогу на оздоровлення за 2017-2018 роки у розмірі 90,00 грн. відповідно до Постанови №562.
Вважаючи, що відповідачем здійснено нарахування та виплату щорічної допомоги на оздоровлення у меншому розмірі ніж передбачено статтею 48 Закону №796-XII, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.
Вирішуючи справу та відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач, проводячи нарахування та виплату позивачці допомоги на оздоровлення, як постраждалій внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, інваліду ІІI групи, інвалідність якої пов`язана з наслідками аварії на ЧАЕС, діяв у відповідності до норм чинного законодавства України, правильно застосувавши нормативно-правовий акт Кабінету Міністрів України, що регулює розміри виплати вказаної допомоги на оздоровлення.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено обов`язок органів держаної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені Законом №796-XII.
Приписами статті 48 Закону №796-XII у редакції від 09.07.2007 було закріплено, що одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім`ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, щорічна допомога на оздоровлення виплачується інвалідам ІІІ групи в розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат.
Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28.12.2007 №107-VI внесені зміни до статті 48 Закону №796-XII, яку викладено у редакції, згідно із якою, одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім`ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, щорічна допомога на оздоровлення виплачується в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.
Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 №10-рп/2008 таке звуження права осіб на одержання щорічної допомоги на оздоровлення і положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28.12.2007 №107-VI про внесення таких змін до редакції статті 48 Закону №796-XII визнано неконституційними, та зазначено, що Закон №796-XII діє в попередній редакції, тобто від 09.07.2007.
Згідно зі статтею 48 Закону №796-XII у редакції, чинній після визнання зазначеним рішенням Конституційного Суду України неконституційними змін, внесених Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28.12.2007 №107-VI, щорічна допомога на оздоровлення інвалідам ІІІ групи складала чотири мінімальних заробітних плат.
Разом з тим, в подальшому законодавство, яке регулює зазначені правовідносини, змінилось.
Так, відповідно до Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 №76-VIII (далі - Закон №76-VIII) внесені зміни, зокрема, до статті 48 Закону №796-ХІІ та викладено її у такій редакції: «одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, дітям-інвалідам, сім`ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, батькам померлого, щорічна допомога на оздоровлення виплачується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України».
Відповідно до Прикінцевих положень Закону № 76-VIII, цей Закон набирає чинності з 01.01.2015, крім пункту 42 розділу I цього Закону (щодо Закону України від 14.10.2014 «Про прокуратуру»), який набирає чинності з 25.04.2015.
Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» щодо усунення дискримінаційного ставлення до громадян, які брали участь у ліквідації наслідків інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях та військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї» від 21.04.2016 №1339-VIII, який набрав чинності з 22.05.2016, статтю 48 Закону №796-ХІІ викладено в новій редакції: «одноразова компенсація виплачується учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, учасникам ліквідації наслідків інших ядерних аварій, особам, які брали участь у ядерних випробуваннях, військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, які стали інвалідами внаслідок відповідних ядерних аварій та випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, дружинам (чоловікам), якщо та (той) не одружилися вдруге, померлих громадян, смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, участю у ліквідації наслідків інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, сім`ям, які втратили годувальника, та батькам померлого із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, дітям-інвалідам, інвалідність яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою.
Щорічна допомога на оздоровлення виплачується громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, які брали участь у ліквідації наслідків інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 1, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій, громадянам, які брали участь у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 2 або 3, дітям-інвалідам, інвалідність яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою.  
Компенсація та допомога, передбачені цією статтею, виплачуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України».
Таким чином, починаючи з 01.01.2015 стаття 48 Закону №796-ХІІ не містила положень щодо виплати щорічної разової грошової допомоги на оздоровлення особам у відповідних розмірах кратних до мінімальної заробітної плати.
При цьому, відповідно до пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України від 26.10.2016 №760 «Про порядок виплати одноразової компенсації за шкоду, заподіяну внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій, ядерних випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, та щорічної допомоги на оздоровлення деяким категоріям громадян» розмір виплат щорічної допомоги на оздоровлення передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 №562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Згідно пункту 1 Постанови №562 розмір щорічної разової грошової допомоги громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи становить: інвалідам I і II групи 120,00 грн, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії 100 грн, інвалідам III групи та дітям-інвалідам 90 грн.
З матеріалів справи встановлено, що Управлінням соціального захисту населення Снятинської РДА позивачу виплачено щорічну разову грошову допомогу на оздоровлення, як особі, що постраждала внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС з III групою інвалідності за 2017 - 90 грн, за 2018 - 90 грн, що підтверджено реєстрами виплат за №9208/2749 та № 1089/2338.
Кабінетом Міністрів України змін до Постанови №562 щодо розмірів допомоги на оздоровлення внесено не було.
Враховуючи наведене, у відповідача не було правових підстав для нарахування допомоги на оздоровлення у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.
Отже, здійснюючи у 2017-2018 роках нарахування та виплату ОСОБА_1 щорічної допомоги на оздоровлення, як особі, що постраждала внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС у розмірі 90,00 грн відповідач діяв на підставі та у спосіб, що визначені діючим законодавством.
Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень статті 1, частини першої, другої та третьої статті 95, частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6статті116, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України, пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв`язку з окремими положеннями Конституції України від 25 січня 2012 року №3рп/2012 встановлено, що нормативно - правові акти Кабінету міністрів України, якими регулюються бюджетні відносини, зокрема питання соціального захисту за рахунок Державного бюджету України, є складовою бюджетного законодавства відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України. Отже, суди загальної юрисдикції України під час вирішення справ щодо соціального захисту прав громадян повинні застосовувати нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, прийняті на підставі і на виконання Бюджетного кодексу України, інших законів України, в тому числі закону про Державний бюджет України на відповідний рік.
Враховуючи що починаючи з 01.01.2015 стаття 48 Закону №796-ХІІ не містить положень щодо виплати щорічної разової грошової допомоги на оздоровлення, зокрема інвалідам III групи, у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що виплату позивачу допомоги на оздоровлення здійснено відповідачем на підставі чинного на час здійснення нарахування та виплати щорічної допомоги на оздоровлення за 2017, 2018 роки законодавства, а саме Постанови №562.
Подібні висновки щодо застосування зазначених норм матеріального права викладені в постановах Верховного Суду від 18 січня 2019 року у справі №554/7879/16-а, від 11 вересня 2019 року у справі №674/181/17, від 13 листопада 2019 року у справі №193/876/16-а, які в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України враховуються судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у відповідача не було правових підстав для нарахування допомоги на оздоровлення у розмірах, більших ніж ті, що встановлені Кабінетом Міністрів України, оскільки норма закону, що раніше визначала таку виплату в розмірі мінімальних заробітних плат, вже не була чинною.
Доводи апеляційної скарги щодо протиправного застосування судом першої інстанції при вирішенні спору підзаконних актів, які мають нижчу юридичну силу поряд з нормами Закону, колегія суддів вважає помилковими, з огляду на те, що Законом №796-XII у редакції чинній на момент спірних правовідносин, прямо встановлено, що компенсація та допомога, передбачені статтею 48 цього Закону виплачуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.
Щодо твердження позивача про те, що встановлені Урядом України розміри щорічної допомоги на оздоровлення звужують та зменшують обсяг її прав, гарантованих статтею 22 Конституції України, апеляційний суд зазначає таке.
Конституційний Суд України у Рішенні від 17 липня 2018 року №6-р/2018 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) підпунктів 2-7, 12 та 14 пункту 4 розділу I Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 №76-VIII, надав висновок щодо неконституційності окремих статей вказаного Закону, проте не зробив жодних висновків щодо невідповідності Конституції України чинної редакції статті 48 Закону №796-XII. Отже, ця норма є чинною і неконституційною не визнавалася.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач, здійснюючи нарахування та виплату позивачу допомоги на оздоровлення, діяв відповідно до норм чинного законодавства України.
Також, колегія суддів наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України» від 07 листопада 2013 року висловив правову позицію, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності у розумінні Протоколу №1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акту, яким встановлено таке право власності. Суд зауважив, що перша і найважливіша вимога статті 1 Протоколу №1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. При цьому Суд зазначив, що зменшення розміру пенсії очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою.
Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в рішенні «Великода проти України» від 03 червня 2014 року, законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.
Підсумовуючи вищенаведене, апеляційний суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та задоволенню не підлягають.
У зв`язку з цим апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову та одночасно зазначає про відсутність підстав для звернення до Верховного Суду для вирішення питання щодо внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності статті 48 Закону №796-XII в редакції після 01.01.2015 та Постанови №562.
В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.
Міркування і твердження позивача не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.
Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
Керуючись частиною третьою статті 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд, -

                                                          ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.    

Головуючий суддя	 	В. В. Ніколін 	
судді	 	О. Б. Заверуха 	
 	 	В. Я. Качмар  	
Повне судове рішення складено 15 квітня 2020 року.