ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/6179/17    Суддя (судді) першої інстанції: Добрянська Я.І., Кузьменко В.А., Федорчук А.Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  20 травня 2020 року                                                                       м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                                               Ганечко О.М.,
суддів                                                                                                         Шурка О.І.,
                                                                                                    Кузьменка В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.01.2020 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання незаконними та нечинними рішень,
    
В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кабінету Міністрів України, в якому просив:
-             визнати незаконним та нечинним Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365;
-             визнати незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 28.12.2016 № 1028 «Про внесення змін до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 № 637».
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що відповідачем було протиправно прийнято зазначені постанову та Порядок, оскільки постанова Кабінету Міністрів України від 28.12.2016 № 1028, фактично зобов`язує банк проводити «фейс-контроль» пенсіонерів із окупованої території України, що суперечить функціям та предмету діяльності Ощадбанку. Також, позивач вказує на те, що він є пенсіонером і зареєстрований як переселенець на території, підконтрольній уряду України, не маючи ЕПП, маючи звичайне пенсійне посвідчення, згідно зазначеної (оскаржуваної) постанови зобов`язаний кожні три місяці проходити фізичну ідентифікацію в установах Ощадбанку, а у разі встановлення факту його відсутності за фактичним місцем проживання, відповідно до оскаржуваного Порядку, соціальні виплати йому можуть бути припинені. У зв`язку з цим, вважає, що вказані постанова Уряду та Порядок порушують конституційні і законні права пенсіонерів, принижують їх гідність.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.01.2020 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.01.2020, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального права, оскільки оскаржувані Постанова та Порядок носять явно дискримінаційний характер відносно пенсіонерів-внутрішньо переміщених осіб, просить його скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Крім того, одностороннє визначення відповідачем уповноваженого банку через рахунки якого здійснюється ідентифікація особи та виплата пенсій або іншої грошової допомоги внутрішньо переміщеним особам, є обмеженням прав особи на свободу вибору, а таке обмеження обумовлюються лише наявністю у особи ознаки наявності статусу внутрішньо переміщеної особи, що є дискримінаційним у порівнянні з іншими особами.
Учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Так, у відповідності до положень ч. 1 ст. 308 КАС України, справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є пенсіонером за вислугою років, з червня 2016 року прийнятий на облік, як внутрішньо переміщена особа. (а.с. 11)
Кабінетом Міністрів України на засіданні, яке відбулося 08 червня 2016 року, прийнята постанова № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», якою, зокрема, був затверджений Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування.
Порядок визначає механізм здійснення контролю за проведенням виплати внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг (далі - соціальні виплати) за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до приписів зазначеного Порядку, у разі встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, соціальні виплати припиняються.
Порядок встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування визначена в пунктах 3-8 та 10 цього Порядку.
Постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2016 року № 1028 «Про внесення змін до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014          № 637», затверджено необхідність проходження фізичної ідентифікації пенсіонерів-переселенців, зокрема, фізична ідентифікація клієнта, у якого відкритий поточний рахунок в установах Ощадбанку, для отримання пенсії до отримання ним в установленому порядку платіжної картки, яка одночасно є пенсійним посвідченням, здійснюється кожні три місяці з дня відкриття рахунку.
Пенсіонер щоквартально або кожні півроку повинен особисто відвідувати будь-яке відділення Ощадбанку з паспортом, довідкою внутрішньо переміщеного особи і банківською карткою. У відділенні Ощадбанку необхідно буде, з використанням карти і терміналу, ввести ПІН-код і здійснити будь-яку дію з власним рахунком (зняти готівку кошти, оплатити житлово-комунальні послуги, перевірити баланс, тощо). 
Постанова від 28.12.2016 № 1028, зобов`язує пенсіонерів-переселенців, які вже отримали електронне пенсійне посвідчення (далі - ЕПП) проходити ідентифікацію перші 2 рази кожні 6 місяців, починаючи з першого числа місяця випуску ЕПП, який вказаний на лицьовій стороні картки, в подальшому - кожні 12 місяців. Після закінчення терміну дії карти вона перевипускається за рахунок Ощадбанку.
Пенсіонери-переселенці, які ще не отримали ЕПП до отримання ними в установленому порядку ЕПП зобов`язані проходити ідентифікацію кожні три місяці з дня відкриття рахунку.
Позивач, вважаючи Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 та постанову Кабінету Міністрів України від 28.12.2016 № 1028 «Про внесення змін до пункту постанови Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 № 637», такими, що суперечать законам та Конституції України, звернувся до суду за захистом своїх прав.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з наступного:
-             повноваження відповідача щодо винесення постанов та розпоряджень є його виключною компетенцією (дискреційними повноваженнями), з огляду на те, що право ініціативи у прийнятті актів Кабінету Міністрів України мають виключно члени Кабінету Міністрів України, центральні органи виконавчої влади, державні колегіальні органи, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації, а суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу;
-             норми, викладені у Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365, та у постанові Кабінету Міністрів України від 28.12.2016 № 1028 «Про внесення змін до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 № 637», не суперечать вимогам   Закону України «Про забезпечення прав і свобод  внутрішньо переміщених осіб»;
-             доводи  позивача щодо дискримінаційності положень постанови № 365 та внесених до неї змін, не підтвердились під час розгляду спору по суті та спростовано наданими відповідачем доказами;
-             за наслідком розгляду справи, окружний суд вказав на те, що оскаржувані постанови прийняті Кабінетом Міністрів України на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, при цьому, позивачем не надано належних доказів на підтвердження доводів щодо порушення  його прав та охоронюваних законом інтересів, а доводи позивача з цього приводу, фактично базуються на припущеннях, з посиланням на можливі наслідки, у разі якщо певна обставина відбудеться,  без посилання на реальні порушення таких прав чи інтересів.
Зважаючи на зазначене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 113 Конституції України (частина перша) встановлено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.
За приписами пунктів 1, 3, 10 статті 116 Основного Закону, Кабінет Міністрів України: забезпечує державний суверенітет і економічну самостійність України, здійснення внутрішньої і зовнішньої політики держави, виконання Конституції і законів України, актів Президента України; забезпечує проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування; здійснює інші повноваження, визначені Конституцією та законами України.
Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання (частина перша статті 117 Конституції України).
Окрім цього, частиною другою статті 120 Конституції України, визначено, що організація, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України, інших центральних та місцевих органів виконавчої влади визначаються Конституцією і законами України.
Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.
Так, до основних завдань Кабінету Міністрів України належать вжиття заходів щодо забезпечення прав і свобод людини та громадянина, створення сприятливих умов для вільного і всебічного розвитку особистості; забезпечення проведення бюджетної, фінансової, цінової, інвестиційної, у тому числі амортизаційної, податкової, структурно-галузевої політики; політики у сферах праці та зайнятості населення, соціального захисту, охорони здоров`я, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування; розроблення і виконання загальнодержавних програм економічного, науково-технічного, соціального, культурного розвитку, охорони довкілля, а також розроблення, затвердження і виконання інших державних цільових програм; спрямування та координація роботи міністерств, інших органів виконавчої влади, здійснення контролю за їх діяльністю.
Загальні питання компетенції Кабінету Міністрів України врегульовані статтею 19 Закону № 794-VII, частина перша якої вказує, що діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, а також Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України, вирішення питань державного управління у сфері економіки та фінансів, соціальної політики, праці та зайнятості, охорони здоров`я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища, екологічної безпеки, природокористування, правової політики, законності, забезпечення прав і свобод людини та громадянина, запобігання і протидії корупції, розв`язання інших завдань внутрішньої і зовнішньої політики, цивільного захисту, національної безпеки та обороноздатності.
Основні повноваження Кабінету Міністрів України, зокрема, у сферах соціальної політики, охорони здоров`я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, встановлює стаття 20 Закону №794-VII, за змістом пункту 2 частини першої якого, Кабінет Міністрів України, окрім іншого: забезпечує проведення державної соціальної політики, вживає заходів щодо підвищення реальних доходів населення та забезпечує соціальний захист громадян; виступає стороною соціального діалогу на національному рівні, сприяє його розвитку, відповідно до закону проводить консультації з іншими сторонами соціального діалогу щодо проектів законів, інших нормативно-правових актів з питань формування і реалізації державної соціальної та економічної політики, регулювання трудових, соціальних, економічних відносин.
Питання правового статусу Прем`єр-міністра України, обсяг його повноважень, унормовано статтею 42 Закону №794-VII, пунктом 7 частини першої якої встановлено, що Прем`єр-міністр України підписує, зокрема, акти Кабінету Міністрів України, якими, у розумінні приписів статті 49 цього ж Закону (частина перша), є видані на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, обов`язкові для виконання постанови, які підписує Прем`єр-міністр України.
В свою чергу, частиною восьмою цієї статті передбачена можливість оскарження до суду в порядку та у випадках, установлених законом, актів Кабінету Міністрів України.
Наведені законодавчі приписи знайшли своє відображення й у Регламенті КМУ, який, крім того, встановлює порядок проведення засідань Кабінету Міністрів України, підготовки та прийняття рішень, визначає інші процедурні питання його діяльності.
В той же час, особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів владних повноважень встановлені статтею 264 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), й правила цієї статті поширюються, зокрема, на розгляд адміністративних справ щодо законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України, постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт (частина друга цієї статті КАС України).
Закон України «Про забезпечення прав і свобод  внутрішньо переміщених осіб», встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.
Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні. (ч. 1 ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»)
Відповідно до положень ст. 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Кабінет Міністрів України: 1) координує і контролює діяльність органів виконавчої влади щодо вжиття ними необхідних заходів із забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб відповідно до цього   Закону; 2) забезпечує проведення моніторингу внутрішнього переміщення осіб, спрямовує діяльність органів виконавчої влади на усунення обставин (умов), що сприяли внутрішньому переміщенню осіб, захист прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, сприяння поверненню таких осіб до залишеного місця проживання та їх реінтеграції; 3) у разі настання обставин, зазначених у   статті 1 цього Закону, які спричинили масове (більше 100 тисяч осіб) переміщення громадян України, або у разі продовження дії обставин, зазначених у   статті 1 цього Закону, понад 6 місяців затверджує комплексні державні цільові програми щодо підтримки та соціальної адаптації внутрішньо переміщених осіб із визначенням джерел та обсягів фінансування, контролює їх виконання; 4) здійснює інші повноваження, передбачені цим та іншими законами.
Нормами ч. 2 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», передбачено, що для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Держава вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.
Так, згідно з приписами ч. 2   ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод       внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщена особа зобов`язана:                           1) дотримуватися   Конституції   та законів України, інших актів законодавства;                      3) повідомляти про зміну місця проживання структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за новим місцем проживання протягом 10 днів з дня прибуття до нового місця проживання. У разі добровільного повернення до покинутого постійного місця проживання внутрішньо переміщена особа зобов`язана повідомити про це структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем отримання довідки не пізніш як за три дні до дня від`їзду; 4) у разі виявлення подання внутрішньо переміщеною особою завідомо неправдивих відомостей для отримання довідки про взяття на облік відшкодувати фактичні витрати, понесені за рахунок державного та місцевих бюджетів у результаті реалізації прав, передбачених цим Законом.
У свою чергу, п. 1 постанови № 365, затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання /перебування.
Відповідно до приписів п п. 1, 2 Порядку № 365, цей Порядок визначає механізм призначення (відновлення) внутрішньо переміщеним особам виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На виконання    положень   зазначеного   Закону, Кабінетом Міністрів України прийнято   постанову від 08 червня 2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» та постанову від 28.12.2016 № 1028 «Про внесення змін до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 № 637».
Таким чином, колегія суддів вважає, що окружний суд дійшов до цілком обгрунтованого висновку про те, норми Порядку № 365 та постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2016 № 1028 «Про внесення змін до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 № 637», не суперечать вимогам   Закону України «Про забезпечення прав і свобод  внутрішньо переміщених осіб» та прийняті задля забезпечення основних завдань закону та належного контролю за його виконанням, а саме, реального дотримання прав внутрішньо переміщених осіб та належного використання коштів державного бюджету. Існування визначеного Законом певного права, є неможливим без практичного нормативно-правового врегулювання таких суспільних відносин. 
Під час розгляду даного спору в суді першої інстанції було досліджено, що відповідно до пояснювальної записки до проекту та довідки, зазначений проект розроблено Міністерством соціальної політики України. До проекту акта висловлено зауваження (пропозиції), які враховано частково Міністром юстиції України та Міністром фінансів України. До проекту акта внесено висновок Міністерства юстиції України за результатами правової експертизи. Згідно даного висновку, проект постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» погоджено із зауваженнями. Крім того, у зазначеному висновку вказано, що проект постанови не потребує проведення гендерно-правової експертизи, відповідає   Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   та практиці Євпорейського суду з прав людини, у проекті постанови не виявлено положень, що сприяють або можуть сприяти вчиненню корупційних правопорушень. У п. 9 висновку, викладено узагальнений висновок відповідно до якого, проект постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», погоджено із зауваженнями щодо невідповідності проекту вимогам нормопроектувальної техніки. Крім того, до матеріалів справи долучено та досліджено судом першої інстанції висновок про відповідність проекту положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини. Також, до суду першої інстанції відповідачем був поданий пакет документів до проекту акта, що підтверджує факт дотримання відповідачем порядку затвердження постанови № 365 у відповідності до норм чинного законодавства України. Із пояснювальної записки до проекту постанови № 365 вбачається, що у проекті акта відсутні положення, що містять ознаки дискримінації.
До суду першої інстанції відповідачем також поданий пакет документів до проекту акта, що підтверджує факт дотримання відповідачем порядку затвердження постанови № 1028 у відповідності до норм чинного законодавства України. Із пояснювальної записки до проекту постанови № 1028, вбачається, що у проекті акту відсутні положення, що містять ознаки дискримінації.
Суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що повноваження відповідача щодо винесення постанов та розпоряджень є його виключною компетенцією (дискреційними повноваженнями), з огляду на те, що право ініціативи у прийнятті актів Кабінету Міністрів України мають виключно члени Кабінету Міністрів України, центральні органи виконавчої влади, державні колегіальні органи, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації, а суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень (іншого суб`єкта при здійсненні владних управлінський функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень) на відповідність критеріям, закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а у гарантуванні дотримання вимог права, в іншому ж разі це призведе до порушення принципу розподілу влади.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржувані постанова та Порядок прийняті Кабінетом Міністрів України на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, правові підстави для визнання  їх незаконними та їх скасування, у даному випадку, відсутні.
Підлягає врахуванню й те, що у позові та під час розгляду даного спору по суті, позивачем не надано доказів на підтвердження доводів щодо порушення  його прав та охоронюваних законом інтересів, пов`язаних з прийняттям  Кабінетом Міністрів України  оскаржуваних постанов, а наведені доводи фактично базуються на припущеннях, з посиланням на можливі наслідки, у разі якщо певна обставина відбудеться,  без посилання на реальні порушення таких прав чи інтересів. 
Колегія суддів зазначає, що постанова Кабінету Міністрів України № 365 є спеціальним нормативно-правовим актом, виданим на виконання Закону № 1706, що встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб, та прийнята з метою удосконалення системи призначення здійснення контролю за соціальними виплатами внутрішньо переміщених осіб. Отже, внутрішньо переміщених осіб, вказаними актами Кабінету Міністрів України не позбавлено права на отримання соціальних виплат. А запроваджено спеціальний інструмент виконання взятих на себе зобов`язань по виплаті належних особі коштів. Відповідач, приймаючи оскаржувані постанови, діяв з метою збереження коштів соціально незахищених осіб, які перебувають на обліку як особи, які переміщуються з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, забезпечення виплати пенсійних і соціальних допомог, недопущення застосування шахрайських схем і протиправних дій під час здійснення таких виплат, що також є важливим та підлягає врахуванню.
У свою чергу, зазначення в апеляційній скарзі про те, що встановлені процедури є принизливими та дискримінаційними у порівнянні з іншими пенсіонерами, а також, що процедури верифікації можливо замінити більш сучасними електронними засобами (месенджер, ЕЦП, сканування сітківки ока чи відбитку пальця) замість встановлення примітивних та принизливих процедур, на переконання колегії суддів, є суб`єктивними та лише відображають власне бачення позивача по регулюванню суспільних правовідносин у даній сфері, та інший погляд на механізми та інструменти регулювання, проте, так і не вказують на порушення норм законодавства при обранні Урядом саме такого порядку забезпечення прав внутрішньо переміщених осіб на отримання соціальних виплат, адже саме у компетенції відповідача розробити та впровадити дієвий механізм, який все ж таки призводить до виконання взятих на себе зобов`язань держави перед громадянами України. 
За визначенням пункту 2 частини першої статті 1 Закону України від 06 вересня 2012 року № 5207-VI «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», дискримінація - це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Непряма дискримінація - це ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
Законом № 5207-VI, передбачено, що законодавство України ґрунтується на принципі недискримінації, що передбачає незалежно від певних ознак: забезпечення рівності прав і свобод осіб та/або груп осіб; забезпечення рівності перед законом осіб та/або груп осіб; повагу до гідності кожної людини; забезпечення рівних можливостей осіб та/або груп осіб. 
При цьому, не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.
Згідно з частинами першої та другої статті 8 Закону № 5207-VI, розроблення проектів нормативно-правових актів здійснюється з обов`язковим урахуванням принципу недискримінації.
Оскільки внутрішньо переміщені особи, зокрема, потребують спеціального захисту з боку держави, надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом, встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян, оспорювані позивачем зміни до постанови № 637, не можуть вважатися дискримінаційними в розумінні положень Закону № 5207-VI.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог.
У свою чергу, вказані позивачем в апеляційній скарзі доводи не свідчать про наявність передбачених ст. 317 КАС України, підстав для скасування рішення суду першої інстанції, зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, апеляційна скарга є необґрунтованою, її доводи не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому, у її задоволенні необхідно відмовити, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

      П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.01.2020 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя                                                                                              О.М. Ганечко 

        Судді                                                                                                                      О.І. Шурко

                                                                                                              В.В. Кузьменко