Постанова  
Іменем  України
 
25 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 286/2820/16-ц
 
провадження № 61-579св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа - Державна архітектурно-будівельна інспекція України в особі Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Житомирській області,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_1 
та ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Апеляційного суду Житомирської області 
від 29 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Шевчук А. М., 
Талько О. Б., Коломієць О. С.,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 
до ОСОБА_2 , третя особа - Державна архітектурно-будівельна інспекція України в особі Управління державної архітектурно-будівельної інспекції 
у Житомирській області, про усунення перешкод у користуванні 
та розпорядженні земельною ділянкою.
Позовна заява мотивована тим, що він є власником земельної ділянки площею 0,0123 га з кадастровим номером 1824210100:01:012:0040, яка розташована у АДРЕСА_1 , цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку.
Зазначав, що частину цієї земельної ділянки самовільно зайняла його сусідка ОСОБА_2 , здійснивши прибудову до своєї частини будинку, бетонною стінкою якої перекрила доступ до дерев`яної стіни його квартири.
Уповноваженою особою Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Житомирській області неодноразово виносилися приписи щодо відповідачки з вимогою демонтувати прибудову, які останньою були проігноровані. 
Зазначав, що незаконні дії ОСОБА_2 позбавили його можливості розпоряджатися власною земельною ділянкою на свій розсуд.
З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просив суд зобов`язати ОСОБА_2 усунути йому перешкоди у користуванні та розпорядженні власною земельною ділянкою шляхом знесення самочинної прибудови 
та приведення частини його земельної ділянки у придатний для використання стан за рахунок останньої.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Овруцького районного суду Житомирської області 
від 13 лютого 2017 року у складі судді Кулініча Я. В. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що земельні ділянки сторін 
є суміжними, будівельні роботи відповідачкою не завершені та питання щодо проведення перебудови не розглядалося. Судом першої інстанції не встановлено й того, що проведення перебудови є неможливим. На час проведення будівельних робіт розмежування сусідніх земельних ділянок 
у точці спірної прибудови не здійснено, а тому суд першої інстанції вважав, що застосування статей 391, 376 ЦК України є неможливим.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 29 листопада 
2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Заочне рішення Овруцького районного суду Житомирської області 
від 13 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким зобов`язано ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні 
та розпорядженні ОСОБА_1 належною йому на праві приватної власності земельною ділянкою з кадастровим номером 1824210100 :01:012:0040, яка розташована за адресою: 
АДРЕСА_1 , шляхом знесення за власні кошти частини прибудови до житлового будинку по АДРЕСА_2 , яка займає площу 0,87 кв. м та має форму трикутника, одна сторона якого прилягає до зовнішньої стіни приміщення кімнати поз. 4-3, якою користується ОСОБА_1 , 
та позначена червоною плямою у додатку № 3-4 висновку судової земельно-технічної експертизи від 18 травня 2017 року № 747/05.17.
Після знесення зобов`язано ОСОБА_4 за власний кошт привести частину земельної ділянки площею 0,87 кв. м, кадастровий номер якої 1824210100:01:012:0040, у придатний для користування стан.
Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 6 200,00 грн витрат, пов`язаних із проведенням судової експертизи, 
та 966,11 грн витрат, що пов`язані із явкою до суду.
Стягнуто із ОСОБА_4 на користь держави 551,20 грн судового збору.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неналежним чином дослідив надані докази у їх сукупності у зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Суд апеляційної інстанції, встановивши, що зроблена відповідачкою добудова до її квартири частково розташована на земельній ділянці, що належить позивачу, та ураховуючи те, що останній не надавав на це своєї згоди, вважав, що такими діями відповідачка порушила право позивача на вільне володіння своїм майном, у зв`язку із чим його порушене право підлягає судовому захисту.
Короткий зміст вимог касаційних скарг
У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив змінити рішення суду апеляційної інстанції у частині компенсації його витрат, що пов`язані із його явкою до суду та задовольнити цю вимогу 
у повному обсязі.
У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та передати справу на новий апеляційний розгляд.
 
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 17 січня 2018 року було відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 29 листопада 2017 року 
у вказаній справі, витребувано матеріали цивільної справи із Овруцького районного суду Житомирської області.
Ухвалою Верховного Суду від 09 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , поданою представником ОСОБА_3 , на рішення Апеляційного суду Житомирської області 
від 29 листопада 2017 року.
Ухвалою Верховного Суду від 12 лютого 2018 року клопотання ОСОБА_2 задоволено. Зупинено виконання рішення Апеляційного суду Житомирської області від 29 листопада 2017 року.
У травні 2018 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві.
Аргументи учасників справи
Доводи осіб, які подали касаційні скарги
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови у стягненні компенсації понесених ним судових витрат, як він вважав, не відповідають дійсним обставинам справи, є помилковими і такими, що базуються 
на неправильному застосуванні норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи у цій частині.
Вважав, що йому мають бути відшкодовані у повному обсязі витрати, які він поніс у зв`язку із його явкою до суду апеляційної інстанції.
Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неналежним чином досліджено надані докази 
у їх сукупності та неправильно застосовано норми матеріального 
та процесуального права. 
Заявник вважав, що суд апеляційної інстанції безпідставно не зупинив провадження у цій справі до закінчення розгляду справи та набранням законної сили рішення у справі № 286/2487/17-ц за позов ОСОБА_2 
до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом.
Також, вважав безпідставною відмову суду апеляційної інстанції 
у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про виклик в судове засідання експерта, який проводив експертизу, оскільки, як заявник вважав, експертиза була проведена неповно.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У березні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив 
ОСОБА_1 на касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , у якому зазначено, що оскаржуване судове рішення є законними 
та обґрунтованими.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками по 1/4 частини кожний житлового будинку АДРЕСА_1 (а. с. 6-7).
ОСОБА_1 користується приміщеннями квартири АДРЕСА_3 , а ОСОБА_4 користується приміщеннями квартири 
АДРЕСА_4 у тому ж будинку за тією ж адресою. Квартира є ізольованим помешканням у житловому будинку.
Відповідно до копій рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 03 вересня 2008 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 
ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка, площею 0,0123 га, з кадастровим номером 1824210100:01:012:0040, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована у АДРЕСА_1 
(а. с. 6, 11, 19, 28).
Відсутні докази щодо скасування у встановленому законом порядку вищевказаного рішення суду у справі за позовом ОСОБА_1 
до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання неналежно оформленого договору купівлі-продажу дійсним і визнання права власності на нерухоме майно, яким визнано за ОСОБА_1 право власності, зокрема: 
на земельну ділянку, площею 0,0123 га, або скасування державної реєстрації права власності на відповідне нерухоме майно за позивачем.
ОСОБА_4 є власником земельної ділянки, площею 0,0307 га, кадастровий номер 1824210100:01:012:0029, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель 
і споруд, яка розташована у 
АДРЕСА_2 , що підтверджується копією Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 103547 (а. с. 15, 146).
Вказаний Державний акт виданий ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22 червня 2006 року 
№ 2-786.
Земельна ділянка, кадастровий номер 1824210100:01:012:0040, межує 
із земельною ділянкою, кадастровий номер 1824210100:01:012:0029.
Відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи 
від 18 травня 2017 року № 747/05.17, проведеної судовим експертом Горкушею М. Д. , добудова, зроблена ОСОБА_2 під час проведення робіт 
по реконструкції її квартири АДРЕСА_4 , розташована на двох земельних ділянках 
з кадастровими номерами №№1824210100 : 01 :012:0040 та 1824210100:01: 012:0029. 
Ця добудова частково розташована на земельній ділянці з кадастровим номером 1824210100 :01:012:0040, яка належить ОСОБА_1 . 
Частини добудови, що розташована на земельній ділянці з кадастровим номером 1824210100:01:012:0040, має форму трикутника, площею 0,87 кв. м, одна сторона якого прилягає до зовнішньої стіни приміщення кімнати 
поз. 4-3, якою користується ОСОБА_1 . 
На плані-схемі, представленої у додатку № 3-4 висновку вищевказаної експертизи, трикутник зображено червоним у клітинку кольором 
із зазначенням наступних його сторін: 2,18 - 0,80 - 2,32 (а. с. 214-237).
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , задоволенню не підлягають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні 
чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.
Зміст добросусідства відповідно до частини другої статті 103 ЗК України полягає у тому, що власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).
Відповідно до частини першої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (частина перша 
статті 391 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Частина третя статті 152 ЗК України передбачає не вичерпний перелік шляхів захисту прав громадян на земельні ділянки, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення права.
Отже, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 89 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог статей 12, 81 ЦПК України, встановивши, що самочинно збудована відповідачкою добудова до її квартири, яка належить їй на праві приватної власності, частково розташована на земельній ділянці, що належить на праві приватної власності позивачу та ураховуючи висновки судової земельно-технічної експертизи від 18 травня 2017 року 
№ 747/05.17, обґрунтовано вважав, що відповідачкою порушено право позивача вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном, та дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог 
ОСОБА_1 у частині зобов`язання відповідачки за власний кошт усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні останнім належною йому на праві власності земельною ділянкою шляхом знесення частини прибудови, яка займає площу 0,87 кв. м земельної ділянки позивача, 
з приведенням цієї частини земельної ділянки у попередній стан.
Разом із тим, судом апеляційної інстанції було правильно вирішено питання щодо розподілу судових витрат із урахуванням норм статті 88 ЦПК України 2004 року та пунктів 9, 10 статті 5 Закону України «Про судовий збір».
Щодо доводів касаційної скарги ОСОБА_1 у частині розподілу судових витрат колегія суддів зазначає наступне.
За правилами частини першої, пункту 2 частини третьої 
статті 79 ЦПК України 2004 року, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.
Аналогічні норми містяться у частині першій статті 133 чинної редакції 
ЦПК України.
До витрат, пов`язаних із розглядом судової справи, зокрема, належать витрати сторін та їх представників, що пов`язані із явкою до суду.
Згідно зі статтею 85 ЦПК України 2004 року витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони.
Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив 
від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація 
за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати.
Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін 
та їх представників, що пов`язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Аналогічні норми містяться у статті 138 чинної редакції ЦПК України.
Згідно частини першої статті 88 ЦПК України 2004 року стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею 
і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Аналогічні норми містяться у частині першій статті 141 чинної редакції 
ЦПК України.
Отже, зменшуючи розмір судових витрат у цій справі, суд апеляційної інстанції правильно з`ясував їх склад і розмір та з урахуванням встановлених обставин ухвалив законне і справедливе рішення про 
їх часткове відшкодування позивачу, а доводи заявника вказаних висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.
Доводи касаційної скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 щодо 
не зупинення судом апеляційної інстанції апеляційного провадження у цій справі до закінчення розгляду іншої справи, зокрема справи 
№ 286/2487/17-ц за позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , 
ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом є безпідставними, оскільки предметом спору у справі № 286/2487/17-ц була інша земельна ділянка, 
площею 0,0150 га, і зазначена справа не стосувалася спірних земельних ділянок, які є предметом розгляду цієї справи.
Посилання у касаційних скаргах як на підставу для скасування оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції на порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, колегія суддів відхиляє, оскільки вони зводяться до незгоди заявників 
з висновками суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України 
(у редакції, чинній станом на 18 травня 2020 року).
Інші доводи касаційних скарг не спростовують законність 
та обґрунтованість судового рішення, а також містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції.
З огляду на вищевикладене, доводи касаційних скарг не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести 
до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін.
Щодо зупинення виконання постанови
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Враховуючи те, що ухвалою Верховного Суду від 12 лютого 2018 року було зупинено виконання рішення Апеляційного суду Житомирської області 
від 29 листопада 2017 року до закінчення касаційного провадження, тому виконання судового рішення на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 29 листопада 
2017 року залишити без змін.
Поновити виконання рішення Апеляційного суду Житомирської області 
від 29 листопада 2017 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               С. Ф. Хопта 
Є. В. Синельников
В. В. Шипович