Постанова
Іменем України
 
27 травня 2020 року 
м. Київ
справа № 760/20880/17
провадження № 61-47855св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Національний депозитарій України»,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., 
Оніщука М. І., Українець Л. Д.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» 
(далі - Закон України № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2017 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Національний депозитарій України» (далі - ПАТ «Національний депозитарій України») про стягнення заборгованості із заробітної плати, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позовна заява мотивована тим, що з 01 вересня 1999 року ОСОБА_1 працювала у ПАТ «Національний депозитарій України» на посаді головного бухгалтера, з 07 листопада 2006 року - на посаді заступника Голови правління, з 02 червня 2014 року по 24 квітня 2015 року - на посаді директора з економіки.
Наказом від 24 квітня 2015 року № 50-К позивача було звільнено з посади директора з економіки на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
ОСОБА_1 вказувала, що у травні 2015 року вона звернулася до суду з позовом до ПАТ «Національний депозитарій України», треті особи: Первинна профспілкова організація Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» ПАТ «Національний депозитарій України», ОСОБА_2 , Первинна профспілкова організація Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників ПАТ «Національний депозитарій України», Всеукраїнська професійна спілка «Захист справедливості», про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди (справа № 760/10027/15-ц).
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 02 грудня 
2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва 
від 02 лютого 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2016 року, визнано незаконним наказ ПАТ «Національний депозитарій України» від 24 квітня 2015 року № 50-к про звільнення ОСОБА_1 з посади директора з економіки з 24 квітня 2015 року. Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора з економіки ПАТ «Національний депозитарій України» з 24 квітня 2015 року.Стягнуто з ПАТ «Національний депозитарій України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період 
з 24 квітня по 02 грудня 2015 року у розмірі 153 520 грн з утриманням податків і інших обов`язкових платежів та 500 грн на відшкодування моральної шкоди.
Крім того, у липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Національний депозитарій України», треті особи: Первинна профспілкова організація Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» ПАТ «Національний депозитарій України», Первинна профспілкова організація Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників ПАТ «Національний депозитарій України», про стягнення сум невиплачених премій та винагород                                                   (справа № 760/12485/15-ц).
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 29 лютого 
2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва 
від 07 липня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 листопада 2016 року, стягнуто з ПАТ «Національний депозитарій України» на користь                   ОСОБА_1 93 591 грн премій.
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 11 березня 
2016 року виправлено описку в рішенні Солом`янського районного суду міста Києва від 29 лютого 2016 року, зокрема, стягнуто з ПАТ «Національний депозитарій України» на користь ОСОБА_1 91 092,12 грн премій.
На виконання рішення Солом`янського районного суду міста Києва 
від 02 грудня 2015 року (справа № 760/10027/15-ц) наказом ПАТ «Національний депозитарій» від 02 березня 2016 року № 28-К скасовано наказ від 24 квітня 2015 року № 50-К про звільнення ОСОБА_1 , поновлено її на посаді директора з економіки у відділі матеріально-технічного забезпечення управління адміністративного забезпечення.
Наказом від 22 серпня 2016 року № 90-К до наказу від 02 березня 2016 року № 28-К були внесені зміни, а саме: виключено з тексту наказу слова «у відділі матеріально-технічного забезпечення управління адміністративного забезпечення».
Також позивач вказувала, що позбавлення її премій призвело до того, що при звільненні з роботи та проведенні з нею розрахунку, виплаті компенсації за невикористані відпустки, а також нарахуванні заробітної плати за час відпустки, середній заробіток для таких виплат був значно зменшений і нараховані їй суми не відповідали Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).
У зв`язку з цим середній заробіток за час вимушеного прогулу за рішенням суду при поновленні на роботі також був розрахований із значно меншого заробітку, ніж він був насправді. Її неодноразові звернення до відповідача після звільнення про проведення перерахунку залишені без уваги та відповіді.
Після ухвалення рішення про її поновлення на роботі відповідач добровільно рішення суду не виконав, ухилявся від його виконання і лише після арешту рахунків відповідач почав поступово виплачувати належні їй кошти. Рішення про поновлення на роботі відповідачем було виконано лише на вимогу державного виконавця 02 березня 2016 року.
З урахуванням премій, які були стягнуті рішенням суду, відповідач зобов`язаний був здійснювати їй виплати з розрахунку середньоденного заробітку в розмірі 1 427,86 грн з їх урахуванням, однак, при виплаті грошової компенсації за відпустки, компенсацію за невикористані відпустки при звільненні, а у подальшому і середній заробіток за час вимушеного прогулу за рішенням суду були стягнуті без включення до середнього заробітку премій.
На підставі вищевказаного, ОСОБА_1 , з урахуванням зменшених та збільшених позовних вимог, просила суд стягнути з ПАТ «Національний депозитарій України» 38 930,67 грн, з яких: виплати у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю - 12 242,10 грн; недоплачена сума при наданні щорічної відпустки та додаткової відпустки працівникам, які мають дітей - 
7 156,67 грн; компенсація за невикористані відпустки станом на день звільнення з роботи - 19 531,90 грн; середній заробіток за час затримки належних виплат у цій частині з 25 квітня 2015 року по 17 квітня 2018 року - 1 063 755,70 грн; заборгованість розміру середньої заробітної плати за період вимушеного прогулу з 25 квітня 2015 року по 10 березня 2016 року - 159 171,66 грн.
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 24 квітня                      2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 в частині вимог про стягнення виплат з тимчасової непрацездатності залишено без розгляду.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 27 червня 
2018 року (у складі судді Шереметьєвої Л. А.) позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ПАТ «Національний депозитарій України» на користь 
ОСОБА_1 26 688,57 грн компенсації та 29 271,23 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Стягнуто з ПАТ «Національний депозитарій України» на користь 
ОСОБА_1 141 358,14 грн середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при звільненні відповідачем не було виплачено ОСОБА_1 премії, а тому відповідно до вимог статті 117 КЗпП України відповідач має сплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку. Крім того, суд першої інстанції правильно застосував принцип пропорційності, стягнувши з ПАТ «Національний депозитарій України» на користь ОСОБА_1 
29 271,23 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 27 червня 2018 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ПАТ «Національний депозитарій України» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовлено.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 02 грудня 2015 року (справа 
№ 760/10027/15-ц) ОСОБА_1 поновлено на роботі та стягнуто з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період 
з 24 квітня 2013 року по 02 грудня 2015 року. Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку на підставі статті 117 КЗпП України.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 
і направити справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
В іншій частині постанова суду апеляційної інстанції не оскаржується, тому перегляду в касаційному порядку не підлягає.
Крім того, 14 лютого 2020 року до Верховного Суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи з повідомлення учасників справи.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що як на підставу відмови  у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, апеляційний суд посилається на наказ 
від 02 березня 2016 року про поновлення ОСОБА_1 на займаній посаді на підставі рішення суду від 02 грудня 2015 року (справа 
№ 760/10027/15-ц).
Проте, апеляційний суд не звернув уваги на те, що вказане рішення суду про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди було ухвалено 02 грудня 2015 року, а наказ про поновлення позивача видано відповідачем лише 02 березня 2016 року, лише після звернення до державної виконавчої служби.
Крім того, апеляційний суд не врахував, що відповідач умисно не виконував рішення суду про поновлення на роботі ОСОБА_1 , 
що підтверджується тим, що ПАТ «Національний депозитарій України» звернувся до суду із заявою про роз`яснення рішення суду від 02 грудня 2015 року. Таким чином, відповідачу є незрозумілим спосіб реалізації рішення у частині поновлення позивача на посаді, якої не існує як станом на дату ухвалення рішення, так і не існувало станом на дату, з якої позивача було поновлено на посаді. 
Разом з тим, суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що ані на дату звернення до суду, ані під час розгляду даної справи судом, ані на час звернення із касаційною скаргою, ОСОБА_3 не була реально поновлена на посаді директора з економіки, має статус звільненого працівника та не перебувала і не перебуває у трудових відносинах з відповідачем, про що неодноразово зазначала в судових засіданнях. 
Крім того, скаржник вказувала, що суд апеляційної інстанції не здійснив реальної перевірки обставин справи та встановлення статусу позивача як звільненого працівника.
Доводи інших учасників справи
У лютому 2019 року ПАТ «Національний депозитарій України» подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що постанова суду апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для її скасування відсутні.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу.
У лютому 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 24 березня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що з 01 вересня 1999 року ОСОБА_1 працювала 
у ПАТ «Національний депозитарій України» на посаді головного бухгалтера, з 07 листопада 2006 року - на посаді заступника Голови правління, 
з 02 червня 2014 року по 24 квітня 2015 року - на посаді директора з економіки.
Наказом від 24 квітня 2015 року № 50-К позивача було звільнено з посади директора з економіки на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
У травні 2015 року  ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Національний депозитарій України», треті особи: Первинна профспілкова організація Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» ПАТ «Національний депозитарій України», ОСОБА_2 , Первинна профспілкова організація Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників ПАТ «Національний депозитарій України», Всеукраїнська професійна спілка «Захист справедливості», про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди (справа № 760/10027/15-ц).
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 02 грудня 
2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва 
від 02 лютого 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2016 року, визнано незаконним наказ ПАТ «Національний депозитарій України» від 24 квітня 2015 року № 50-к про звільнення ОСОБА_1 з посади директора з економіки з 24 квітня 2015 року. Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора з економіки ПАТ «Національний депозитарій України» з 24 квітня 2015 року.Стягнуто з ПАТ «Національний депозитарій України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період 
з 24 квітня по 02 грудня 2015 року у розмірі 153 520 грн з утриманням податків і інших обов`язкових платежів та 500 грн на відшкодування моральної шкоди.
У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Національний депозитарій України», треті особи: Первинна профспілкова організація Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» ПАТ «Національний депозитарій України», Первинна профспілкова організація Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників ПАТ «Національний депозитарій України», про стягнення сум невиплачених премій та винагород (справа № 760/12485/15-ц).
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 29 лютого 
2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва 
від 07 липня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 листопада 2016 року, стягнуто з ПАТ «Національний депозитарій України» на користь                           ОСОБА_1 93 591 грн премій.
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 11 березня 
2016 року виправлено описку в рішенні Солом`янського районного суду міста Києва від 29 лютого 2016 року, зокрема, стягнуто з ПАТ «Національний депозитарій України» на користь ОСОБА_1 91 092,12 грн премій.
Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у місті Києві (далі - ВДВС Подільського РУЮ у місті Києві) від 15 січня 2016 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа 
№ 760/10027/15-ц, виданого Солом`янським районним судом міста Києва 
08 грудня 2015 року, про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора з економіки ПАТ «Національний депозитарій України» з 24 квітня 2015 року.
Постановою державного виконавця ВДВС Подільського РУЮ у місті Києві від 09 березня 2016 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 760/10027/15-ц, виданого Солом`янським районним судом міста Києва 02 березня 2016 року, про стягнення з ПАТ «Національний депозитарій України» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24 квітня по 02 грудня 
2015 року у розмірі 153 520 грн з утриманням податків і інших обов`язкових платежів та 500 грн на відшкодування моральної шкоди.
14 березня 2016 року державним виконавцем ВДВС Подільського РУЮ у місті Києві винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.
Постановою державного виконавця ВДВС Подільського РУЮ у місті Києві від 25 липня 2016 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 760/12485/15-ц, виданого Солом`янським районним судом міста Києва 19 липня 2016 року, про стягнення з ПАТ «Національний депозитарій України» на користь ОСОБА_1 
91 091,12 грн премій та накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження.
28 вересня 2017 року державним виконавцем ВДВС Подільського РУЮ у місті Києві винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 760/10027/15-ц, виданого Солом`янським районним судом міста Києва 02 березня 2016 року, про стягнення з ПАТ «Національний депозитарій України» на користь 
ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24 квітня по 02 грудня 2015 року у розмірі 153 520 грн з утриманням податків і інших обов`язкових платежів та 500 грн на відшкодування моральної шкоди, на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».
27 лютого 2017 року державним виконавцем ВДВС Подільського РУЮ у місті Києві винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 760/12485/15-ц, виданого Солом`янським районним судом міста Києва 19 липня 2016 року, про стягнення з ПАТ «Національний депозитарій України» на користь 
ОСОБА_1 91 091 грн премій, на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».
На виконання рішення Солом`янського районного суду міста Києва 
від 02 грудня 2015 року (справа № 760/10027/15-ц)наказом ПАТ «Національний депозитарій» від 02 березня 2016 року № 28-К скасовано наказ від 24 квітня 2015 року № 50-К про звільнення ОСОБА_1 , поновлено її на посаді директора з економіки у відділі матеріально-технічного забезпечення управління адміністративного забезпечення.
Наказом від 22 серпня 2016 року № 90-К до наказу від 02 березня 2016 року № 28-К були внесені зміни, а саме: виключено з тексту наказу слова                        «у відділі матеріально-технічного забезпечення управління адміністративного забезпечення».
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
У частині третій статті 3 ЦПК України (тут і далі - у редакції, що діяла до набрання чинності Законом України № 460-IX) визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині відповідає вказаним вимогам.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Предметом спору в цій справі в частині, яка переглядається судом касаційної інстанції, є стягнення з роботодавця на користь працівника середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку щодо належних ОСОБА_1 сум при звільненні.
Спірні правовідносини, що склались між учасниками справи, регулюються Конституцією України та КЗпП України.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. 
Статтею 236 КЗпП України передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). За приписами частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Як зазначено вище, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок  провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. 
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. 
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. 
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. 
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти баланс між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.
У справі, яка розглядається, позивач у зв`язку з порушенням відповідачем її права на належну оплату праці, що встановлено рішеннями Солом`янського районного суду міста Києві від 02 грудня 2015 року у справі 
№ 760/10027/15-ц та від 29 лютого 2016 року у справі № 760/12485/15-ц, просила стягнути на її користь суму середньомісячного заробітку за час затримки виплати належних їй сум за період з 25 квітня 2015 року (наступний день після звільнення позивача) по 17 квітня 2018 року (дата збільшення розміру позовних вимог у справі, яка переглядається).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку час затримки розрахунку при звільненні, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив із того, що правові підстави для стягнення вказаної виплати відсутні, оскільки судовим рішенням з ПАТ «Національний депозитарій України» на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 квітня 2013 року                   по 02 грудня 2015 року.
Так, вказаним вище рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 02 грудня 2015 року (яке набрало законної сили), зокрема, визнано незаконним наказ ПАТ «Національний депозитарій України» від 24 квітня 2015 року № 50-к про звільнення ОСОБА_1 з посади директора з економіки з 24 квітня 2015 року.Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора з економіки ПАТ «Національний депозитарій України» з 24 квітня 2015 року. Стягнуто з ПАТ «Національний депозитарій України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період 
з 24 квітня по 02 грудня 2015 року у розмірі 153 520 грн з утриманням податків і інших обов`язкових платежів та 500 грн на відшкодування моральної шкоди.
Як убачається з платіжних доручень від 15 березня 2016 року № 615, 616, 617 відповідач у вказану дату частково виконав рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 02 грудня 2015 року у справі 
№ 760/10027/15-ц у частині виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу та перерахував на користь позивача 27 633,60 грн, 123 583,60 грн, а також сплатив із зазначеної суми військовий збір у розмірі 2 302,80 грн (а. с. 151-153, т. 1).
Крім того, в матеріалах справи наявний розрахунковий листок за березень 2016 року, наданий відповідачем до матеріалів справи, з якого вбачається, ОСОБА_1 нараховано та виплачено ПАТ «Національний депозитарій України», зокрема, 153 520 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а. с. 154, т. 1).
Також, рішенням Солом`янського районного суду міста Києва 
від 29 лютого 2016 року (яке набрало законної сили), з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 11 березня 2016 року, зокрема, стягнуто з ПАТ «Національний депозитарій України» на користь 
ОСОБА_1 91 092,12 грн премій.
Як убачається з платіжних доручень від 01 серпня 2016 року № 994, 995, 996 відповідач у вказану дату виконав рішення Солом`янського районного суду міста Києва 29 лютого 2016 року у справі № 760/12485/15-ц у частині виплати премій та перерахував на користь позивача 73 329,16 грн, 
16 396,58 грн, а також сплатив із зазначеної суми військовий збір у розмірі 1 366,38 грн (а. с. 156-158, т. 1).
Також, в матеріалах справи наявний розрахунковий листок за серпень 
2016 року, наданий відповідачем до матеріалів справи, з якого вбачається, ОСОБА_1 нараховано та виплачено ПАТ «Національний депозитарій України», зокрема, 91 092,12 грн премій (а. с.159, т. 1).
Також, на підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_1 надала до матеріалів справи постанову державного виконавця ВДВС Подільського РУЮ у місті Києві від 27 лютого 2017 року про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа 
№ 760/12485/15-ц, виданого Солом`янським районним судом міста Києва 
19 липня 2016 року, про стягнення з ПАТ «Національний депозитарій України» на користь ОСОБА_1 91 091 грн премій. У вказаній вище постанові державного виконавця встановлено, що здійснено фактичне виконання у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Таким чином, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до статті 117 КЗпП України, оскільки рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 02 грудня 2015 року поновлено позивача на роботі, стягнуто з ПАТ «Національний депозитарій України» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 квітня                   2013 року по 02 грудня 2015 року та наказом ПАТ «Національний депозитарій України» від 02 березня 2016 року ОСОБА_1 поновлено на роботі.
Доводи касаційної скарги про те, що судове рішення про поновлення на роботі було виконано лише 02 березня 2016 року після звернення позивача до державної виконавчої служби є необґрунтованими, адже вказаний факт не є підставою для  вирішення питання про стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП України. Разом з тим, законодавець визначив інший порядок оплати вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника, передбачений статтею 236 КЗпП України.
Крім того, також не підтвердженими є доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не перевірив обставини справи та не встановив  статус позивача як звільненого працівника, оскільки апеляційний суд здійснив апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції відповідно до меж апеляційного оскарження на підставі статті 367 ЦПК України, а також з урахуванням повноважень суду апеляційної інстанції. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною 
в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди 
з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження 
в апеляційному суді з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, 
і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені, тому суд касаційної інстанції позбавлений можливості усунути вказані недоліки і перевірити доводи позивача, оскільки вони потребують встановлення обставин, які не були встановлені судом.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального                                 і процесуального права.
Оскаржувана постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому це судове рішення необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції в решті вирішення позовних вимог в касаційному порядку не переглядається, оскільки в касаційній скарзі судове рішення апеляційного суду в цій частині ОСОБА_1 не оскаржувалось.
Щодо  клопотання про виклик учасників справи
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 7 ЦПК України розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ураховуючи, що згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, в ухвалі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду                      від 24 березня 2020 року зазначено, що вказана інформація оприлюднюється на офіційному веб-порталі судової влади України.
Оскільки колегією суддів Верховного Суду в ухвалі від 24 березня 2020 року не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні). 
Враховуючи вказане підстави для задоволення клопотання про розгляд справи з повідомленням учасників справи відсутні.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи з повідомленням учасників справи відмовити.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                     В. С. Висоцька
Судді                                                                                                 А. І. Грушицький
І. В. Литвиненко
Є. В. Петров
І. М. Фаловська