ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2020 року	Львів	Справа № 300/1680/19 пров. № А/857/3235/20	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                 Шевчук С.М.,
суддів                                                                      Іщук Л. П., Обрізка І.М., 

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Галицької митниці Держмитслужби на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року (ухвалене в м. Івано-Франківськ судом під головуванням судді Остап`юка С.В. за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, дату складення повного рішення не зазначено) у справі № 300/1680/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської митниці ДФС, правонаступником якої є Галицька митниця Держмитслужби, про визнання дій протиправними, скасування рішення та картки відмови, суд-
                                                         ВСТАНОВИВ:
І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
ОСОБА_1 в серпні 2019 року звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати протиправними та скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення Івано-Франківської митниці ДФС № UA 206030/2019/00428 від 17.04.06.2019 та рішення про коригування митної вартості товарів Івано-Франківської митниці ДФС № UA 206030/2019/000409/2 від 16.04.06.2019.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправними та скасовано картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення Івано-Франківської митниці ДФС за № UA206030/2019/00428 та рішення Івано-Франківської митниці ДФС про коригування митної вартості товарів за № UA206030/2019/000409/2 від 16.04.2019. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Івано-Франківської митниці ДФС сплачений судовий збір в розмірі 1536,80 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2880 грн.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог. 
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при розгляді справи та винесенні оскаржуваного рішення не враховано ряд обставин, які мають суттєве значення для правильного вирішення адміністративного спору, не надано належної правової оцінки поданим доказам, допущено ряд порушень норм процесуального та матеріального права, що призвело до винесення незаконного рішення, натомість суд взяв до уваги не обґрунтовані доводи позивача та безпідставно задовольнив його вимоги. На підтвердження доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що перший метод не застосований у зв`язку з неподанням документів відповідно до ст. 53 МКУ, а система ризиків АСАУР виступає джерелом інформації. Вказує, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги для підтвердження митної вартості ввезеного позивачем товару лише на підставі наданого рахунку-фактури, який не містить жодних відміток про оплату та посилань на квитанцію чи отримання коштів. Вказаний рахунок-фактура містить відмінні відомості з актом огляду про пробіг  ТЗ. Сумнівом повноти заявлених відомостей митної вартості стало і те, що в копії митної декларації країни відправлення містяться відомості фірми декларанта, яка за кордоном займалась оформленням документів, однак такі витрати не бути включені до заявленої митної вартості. Також вказує на те, що декларант погодився з рішенням митного органу про коригування митної вартості, подавши повторну митну декларації за резервним методом. Стверджує, що відповідачем при прийнятті оскарженого рішення та картки відмови в митному оформленні було дотримано усіх законодавчих вимог.
Позивач подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Водночас у вказаному клопотанні позивач просив у задоволенні апеляційної скарги відповідачу відмовити. 
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 16.04.2019 представником позивача подано до Івано-Франківської митниці ДФС для митного оформлення електронну вантажну митну декларацію № UA206030/2019/403848 на легковий автомобіль марки “Mazda”, модель “CX 5”, 2015 року випуску, номер кузова – НОМЕР_1 , тип двигуна – дизель, об`єм двигуна 2191 см.куб., загальна кількість місць – 5, колісна формула - 4х2, призначення – пасажирський, бувшого у використанні, виробник Mazda, країна виробництва – JP. У рядках 22, 23 та 42, 45 вказаної МД декларантом визначено фактурну вартість транспортного засобу у розмірі 9240,00 EUR (курс 30.33038400), що складає 280252,75 грн. (а.с. 18, 52).
Згідно рядка 43 Код МВВ графи першої вказаної митної декларації митна вартість задекларованого до митного оформлення товару визначена декларантом за 1 (основним) методом.
Відповідно до грядка 44 до вказаної митної декларації надано такі документи:
- рахунок–фактуру (інвойс) (Commercial invoice) 733-769 від 09.04.2019 (а.с. 21, 22, 56);
- акт про проведення огляду (переогляду) товарів, транспортних засобів, ручної поклажі та багажу № UA20903/2019/25226 від 11.04.2019 (а.с.26, 57);
- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_2 від 10.03.2015 (а.с.23, 59);
- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 від 09.04.2019 (а.с.24, 60); 
- паспорти громадянина України (а.с. 61, 62, 63);
- довіреність ННК 167337 від 02.04.2019 (а.с.64);
- копію митної декларації країни відправлення (про походження товару) 19DE705404110505E5 від 09.04.2019 (а.с.25, 66).
За результатами митного контролю по ВМД та спрацювання системи ризиків митним органом встановлено, що вартість транспортного засобу нижча митної вартості ідентичних товарів. Обов`язкове направлення запиту до спеціалізованого підрозділу, а також звернення до підрозділу ДФС для визначення МВ за VIN-кодами: НОМЕР_1 , валюта EUR, вартість – 11500,00.
16.04.2019 розпочато консультації з митним органом, запропоновано декларанту надати оригінали та/або копії документів зазначених в гр. 44 МД відповідно до ч. 2 ст. 53 МКУ для підтвердження заявленої митної вартості: якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи; за наявності – інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та місять реквізити, необхідні для ідентифікації товару; а у разі відсутності таких документів, надати експортний висновок про вартість товару, підготовлений спеціалізованою експертною організацією. Роз`яснено строк подання вказаних документів (а.с.53-55).
16.04.2019 декларантом надіслано митному органу повідомлення щодо неможливості подання запитуваних документів (а.с.65).
16.04.2019 Івано-Франківською митницею ДФС прийнято рішенням про коригування митної вартості товарів №UA206030/2019/000409/2, за яким митну вартість транспортного засобу, визначеного у митній декларації № UA206030/2019/403848, скориговано до 11500,00 EUR (а.с. 15, 61).
В графі 33 іменованій «обставини прийняття рішення та джерела інформації, що використовувались митним органом для визначення митної вартості»  вказаного рішення про коригування митної вартості товарів № UA206030/2019/000409/2 зазначено: «Митна вартість товару визначена за резервним методом (ст. 64 Митного кодексу України). Перший метод не застосований у зв`язку з ненаданням документів відповідно до ст. 53 МКУ, 2-5 методи визначення митної вартості (ст.59-63 МК України) не застосовані у зв`язку з відсутністю інформації щодо угод на ідентичні та подібні (аналогічні) товари (ст.59, ст.60 МК України), та даних на підставі яких можливе визначення митної вартості згідно методів 4 і 5 (ст.62, ст.63 МК України). Джерело інформації: спрацювання АСАУР 105-2, 106-2 «вартість транспортного засобу нижча наявної цінової інформації, отриманої у тому числі із зовнішніх джерел. Обов`язкове направлення запиту до спеціалізованого підрозділу, а також звернення до підрозділу ДФС для визначення МВ за VIN-кодами: НОМЕР_1 , валюта EUR, вартість – 11500,00. Проведено консультацію з декларантом, доведено інформацію про право декларанта вчиняти дії, передбачені п.5 частини другої ст.55 та Главою 4 Митного кодексу України».          
Окрім зазначеного рішення, відповідачем винесено  картку  відмови  в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA206030/2019/00428, якою  відмовлено декларанту в митному оформленні (випуску) товару за МД, поданою 16.04.2019 (а.с. 14, 67).
За наслідками вказаної відмови позивачем 17.04.2019 подано нову митну декларацію № UA206030/2019/403855, відповідно до якої декларант у графі 43 Код МВВ визначив митну вартість за резервним 6 методом, визначеним митним органом (а.с.16, 51).
Не погоджуючись із вказаними рішеннями та карткою відмови, позивач звернувся з даним позовом до суду.

ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалюючи рішення про  задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ненадання декларантом запитуваних митним органом документів, за відсутності обґрунтування неможливості визначення митної вартості товару за першим методом, не є достатньою підставою для застосування митним органом іншого методу визначення митної вартості. Крім того, суд встановив, що відповідач не вказав конкретні обставини, які викликали сумніви щодо визначеного декларантом методу визначення митної вартості, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також не обґрунтував необхідність перевірки спірних відомостей та не зазначив документи, які зможуть усунути сумніви у їх достовірності. Підставою скасування рішення про коригування митної вартості та картки відмови було і те, що відповідач не довів, що подані декларантом документи для визначення митної вартості товару містять розбіжності, наявні ознаки підроби або не містять усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за цей товар, не обґрунтував та не довів неможливість визначення митної вартості за основним методом – ціною договору (контракту).

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Згідно з ч. 2  ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 54 Митного кодексу України (далі – МК України) встановлено, що контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості (ч.1).
Відповідно до статей 49, 50 МК України митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. Відомості про митну вартість товарів використовуються, зокрема, для нарахування митних платежів.
Згідно з частиною першою статті 51, частиною першою статті 52 МК України митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу; заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою.
Як встановлено частиною другою статті 52 МК України, декларант зобов`язаний: заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з митним органом; подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням митному органу додаткової інформації.
Відповідно до ч.2 та ч.3 ст. 57 МК України основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).
Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.
Згідно з частинами першою, другою статті 53 МК України у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення. 
Документами, які підтверджують митну вартість товарів, зокрема, є: декларація митної вартості та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); якщо рахунок сплачено - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару.
З матеріалів справи вбачається, що разом з митною декларацією № UA206030/2019/403848 декларант на підтвердження задекларованої ним митної вартості за 1 (основним) методом надав рахунок–фактуру (інвойс) 733-769 від 09.04.2019, згідно якого визначена вартість транспортного засобу  марки “Mazda”, модель “CX 5”, 2015 року випуску, номер кузова – НОМЕР_1 в розмірі НОМЕР_4 .
Згідно з частинами 1 та 2 ст. 54 МК України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості (шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом).
Відповідно до пункту 1 частини 4 ст. 54 МК України орган доходів і зборів під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів зобов`язаний здійснювати контроль заявленої декларантом або уповноваженою ним особою митної вартості товарів шляхом перевірки: 1) числового значення заявленої митної вартості; 2) наявності в поданих документах усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів; 3) наявності в поданих документах відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. 
Отже, орган доходів і зборів зобов`язаний досліджувати документи стосовно усіх товарів, які переміщуються через митний кордон, на предмет перевірки правильності визначення митної вартості.
15.02.2011 Україна приєдналася до Міжнародної конвенції про спрощення і гармонізацію митних процедур (у зміненій редакції) (Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про приєднання України до Протоколу про внесення змін до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур" від 15.02.2011 N 3018-VI). Ця Конвенція набрала чинності для України 15 вересня 2011 року.
Відповідно до Стандартного правила 6.4 Додатка II до Протоколу про внесення змін до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур (Загальний додаток) "Митна служба застосовує метод аналізу ризиків для визначення осіб та товарів, у тому числі транспортних засобів, що підлягають перевірці, та ступеня такої перевірки". Із цього правила, зокрема, випливає, що "для цільового добору конкретних операцій вибірка товарів, транспортних засобів чи документів з метою перевірки повинна ґрунтуватися на профілях ризику. Така заснована на вибірковості, процедура допускає також випадковий добір на основі статистичної вибірки чи ініціативи співробітника митниці, заснованої на його досвіді чи інтуїції" (пункт 7.1 Рекомендацій до Загального додатка до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур (у зміненій редакції)). Тобто наведене Стандартне правило передбачає, що поглибленій перевірці підлягають документи, стосовно яких спрацювала система управління ризиками, або документи, відібрані співробітниками митниці.
Статтею 320 МК України  було запроваджено вибірковість митного контролю, яка, зокрема, означала те, що форми та обсяги контролю, достатнього для забезпечення додержання законодавства з питань державної митної справи та міжнародних договорів України при митному оформленні, обираються митницями (митними постами) на підставі результатів застосування системи управління ризиками (частина перша).
У логічному зв`язку з наведеним положенням перебуває положення частини другої  статті 361 цього ж Кодексу, відповідно до якої органи доходів і зборів застосовують систему управління ризиками для визначення товарів, транспортних засобів, документів і осіб, які підлягають митному контролю, форм митного контролю, що застосовуються до таких товарів, транспортних засобів, документів і осіб, а також обсягу митного контролю.
Згідно з пунктом 3.5 Положення про систему аналізу й селекції факторів ризику при визначенні окремих форм митного контролю, затвердженого наказом Державної митної служби України від 27.05.2005 № 435, одним із критеріїв ризику закріплено факт того, що "заявлена митна вартість товарів значно відрізняється від ціни ідентичних чи подібних (аналогічних) товарів при їх увезенні на митну територію Україну".
За результатами оцінки ризику у конкретному випадку переміщення товарів та транспортних засобів через митний кордон України, в тому числі за результатами контролю із застосуванням системи управління ризиками, що здійснюється відповідно до  статті 337 МК України, митні органи обирають форми та обсяг митного контролю. При цьому формується перелік митних формальностей, визначених за результатами застосування інструментів з управління ризиками (пункт 7.1 Порядку здійснення аналізу та оцінки ризиків, розроблення і реалізації заходів з управління ризиками в митній службі України, затвердженого  наказом Міністерства фінансів України від 24.05.2012 № 597).
При декларуванні товарів, що переміщуються (пересилаються) через митний кордон України, у процесі оформлення МД використовується Порядок заповнення митних декларацій на бланку єдиного адміністративного документа, затверджений  наказом Міністерства фінансів України від 30.05.2012 № 651, та відомчі класифікатори інформації з питань державної митної справи, затверджені наказом Міністерства фінансів України від 20.09.2012 № 1011, яким, зокрема, передбачені різні форми перевірки документів та матеріалів, як-то: витребування оригіналів документів, зазначених у митній декларації, або засвідчених в установленому порядку їх копій, якщо законодавством не передбачено подання оригіналів (код митної формальності - 101-1); перевірка відповідності відомостей, які містяться в українській митній декларації, відомостям, що містяться у відповідному паперовому примірнику (електронній копії) митної декларації суміжної сторони (книжці МДП) (код митної формальності - 102-1); перевірка поданих товаросупровідних та товаротранспортних документів (в тому числі наданих на вимогу митного органу) та/або відомостей про них на предмет розбіжностей у відомостях, що зазначені у цих документах, митній декларації чи документах, що її заміщують, їх електронних копіях, розміщених в ЄАІС Держмитслужби (код митної формальності - 103-1); контроль правильності визначення митної вартості товарів (код митної формальності - 105-2).
Отже, аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що поглиблена перевірка документів, доданих до митної декларації, на предмет їх достовірності та правильності визначення митної вартості товару здійснюється виключно при спрацюванні системи управління ризиками або у випадках, які визначаються митниками на основі власного досвіду чи інтуїції.
Згаданий Класифікатор митних формальностей передбачає, що одним із наслідків спрацювання системи управління ризиками може бути проведення такої формальності, як "витребування документів, які підтверджують митну вартість товарів" (код митної формальності - 106-2). Проте, митний контроль та митне оформлення як складові митної процедури є частиною адміністративних процедур із провадження справи декларанта щодо пропуску його товарів через митний кордон України. Факт відхилення рівня задекларованої митної вартості від рівня митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, митне оформлення яких вже здійснено, не стосується обставин справи; він стосується фактів, які були зафіксовані під час провадження справ щодо інших товарів. Факт відхилення рівня митної вартості є лише приводом для вчинення певних адміністративних процедур, проте сам собою не є доказом у справі, у якій провадяться адміністративні (митні) процедури.
Відтак, правові акти суб`єкта владних повноважень, в тому числі процедурне рішення митного органу про витребування додаткових документів, може бути ухвалене, ґрунтуючись лише на доказах у справі, а такими доказами передусім є документи, додані до вантажної митної декларації.
Таким чином, факт того, що рівень задекларованої митної вартості товару значно нижчий за рівень митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, митне оформлення яких вже здійснено, сам собою не може бути підставою для витребування додаткових документів; цей факт є лише підставою для поглибленої перевірки повноти та достовірності документів. І лише виявлення одного або декількох з фактів, зазначених у частині третій  статті 53 МК України, є підставою для витребування додаткових документів.
Аналогічний підхід закріплено і у Методичних рекомендаціях щодо роботи посадових осіб органів доходів і зборів з аналізу, виявлення та оцінки ризиків при здійсненні контролю за правильністю визначення митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України, затверджених наказом Державної фіскальної служби від 11.09.2015 № 689. Так, у пункті 8 розділу 2 цих Методичних рекомендацій зазначено, що у випадках спрацювання автоматизованої системи аналізу та управління ризиками за напрямом перевірки правильності визначення митної вартості товарів у зв`язку з ризиком заниження митної вартості та декларуванням митної вартості нижчої, ніж вартість ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, посадова особа, що здійснює контроль за правильністю визначення митної вартості, здійснює перевірку відомостей, що містяться в документах, що підтверджують заявлену митну вартість, та відповідно до частин третьої - четвертої  статті 53 МК України  здійснює запит додаткових документів. У випадках, передбачених частиною шостою  статті 54 МК України  та частиною першою  статті 55 цього Кодексу, посадова особа, що здійснює контроль за правильністю визначення митної вартості, приймає рішення про коригування митної вартості товарів. Тобто, при відповідному спрацюванні автоматизованої системи аналізу та управління ризиками, митний орган повинен насамперед здійснити перевірку відомостей, що містяться в документах, що підтверджують заявлену митну вартість, і лише після цього у разі виявлення підстав може витребувати у декларанта додаткові документи.
Відповідно до частини першої  статті 53 МК України  у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.
У частині другій цієї статті наведений перелік документів, які підтверджують митну вартість товарів.
Відповідно до частини третьої статті 53 МК України у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.
Декларант або уповноважена ним особа за власним бажанням може подати додаткові наявні у них документи для підтвердження заявленої ними митної вартості товару (частина 4 статті 53 МК України).
Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом, зокрема, витребовуванням додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадках: 
- якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності;
- не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів;
- не містять відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Такі сумніви щодо митної вартості товару можуть  бути зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів, невідповідністю характеристик товарів, зазначених у поданих документах, митному огляду цих товарів, порівнянням рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено, і таке інше.
За результатами митного контролю по ВМД № № UA206030/2019/403848, як вказано в оскаржувану рішенні митного органу, митна вартість товару визначена за резервним методом на підставі джерела інформації: спрацювання АСАУР 105-2, 106-2 «вартість транспортного засобу нижча наявної цінової інформації, отриманої у тому числі із зовнішніх джерел. Обов`язкове направлення запиту до спеціалізованого підрозділу, а також звернення до підрозділу ДФС для визначення МВ за VIN-кодами: НОМЕР_1 , валюта EUR, вартість – 11500,00.
Із змісту вимоги митного органу від 16.04.2019, направленої декларанту,  запропоновано надати оригінали та/або копії документів зазначених в гр. 44 МД відповідно до ч. 2 ст. 53 МКУ для підтвердження заявленої митної вартості: якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи; за наявності – інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та місять реквізити, необхідні для ідентифікації товару; а у разі відсутності таких документів, надати експортний висновок про вартість товару, підготовлений спеціалізованою експертною організацією. Роз`яснено строк подання вказаних документів.
На вказану вимогу декларант надіслав митному органу повідомлення щодо неможливості подання запитуваних документів.
Пунктом 2 ч.4 ст. 54 МК України визначено, що орган доходів і зборів під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів зобов`язаний надавати декларанту або уповноваженій ним особі письмову інформацію про причини, за яких заявлена ними митна вартість не може бути визнана.
Вказана норма законодавства спрямована на те, щоб декларант був обізнаний з недоліками (хибами), які виявлені митним органом та які,  в свою чергу, перешкоджають митному органу підтвердити задекларовану митну вартість товарів, за яких декларант мав би реальну можливість  їх усунути шляхом подання додаткових документів.
Такі дії митного органу не узгоджуються з положеннями ч. 3 ст. 53 та п. 2 ч. 4 ст. 54 МК України та сприяють тому, що декларант, будучи необізнаним стосовно фактичних причин, за яких заявлена ними митна вартість не може бути визнана, позбавляється можливості усунути такі розбіжності (недоліки, хиби) на стадії здійснення митного контролю правильності визначення задекларованої ним митної вартості товарів.
Зазначені обставини не можуть свідчити на наявність у митного органу обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості, у зв`язку з чим пов`язується можливість витребування митним органом додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.
Разом з тим, витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 МК України. Натомість відповідач названих положень законодавства не дотримався.  
Ненадання  витребуваних документів може бути підставою для визначення  відповідачем лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.
Отже, досліджуючи електронне повідомлення митного органу, адресоване декларанту, колегією суддів встановлено, що названа  вимога митного органу не містить конкретизованих причин та обставин стосовно виявлених розбіжностей у поданих митному органу документах, а також не містить  переліку відомостей, які відсутні у поданих документах, наявність яких є необхідною умовою для підтвердження числового значення складових митної вартості, визначеної позивачем.
Частина 1 ст.55 МК України передбачає, що  рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається органом доходів і зборів у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо органом доходів і зборів у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.
Частиною 6 ст. 54 МК України передбачено, що орган доходів і зборів може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі:
1) невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунок митної вартості;
2) неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари;
3) невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу;
4) надходження до органу доходів і зборів документально підтвердженої офіційної інформації органів доходів і зборів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.
Отож, правовою підставою, визначеною ст. 55 МК України, для винесення рішення про коригування митної вартості є:
1) невірне проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості;
2) неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари;
3) невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу;
4) надходження до органу доходів і зборів документально підтвердженої офіційної інформації органів доходів і зборів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості;
5)  виявлення, що заявлення неповних та/або недостовірних відомостей про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.
Натомість, як слідує із змісту оскаржуваного рішення про коригування митної вартості,  митний орган не зазначив жодної із підстав,  перелічених у ст. 55 МК України, для винесення рішення про коригування митної вартості. В якості  підстави для  коригування митної вартості товару відповідач навів законодавчо не передбачену підставу: джерело інформації – спрацювання АСАУР 105-2, 106-2 «Вартість транспортного засобу нижча наявної цінової інформації, отриманої у тому числі із зовнішніх джерел. Обов`язкове направлення запиту до спеціалізованого підрозділу, а також звернення до підрозділу ДФС для визначення МВ за VIN-кодами: НОМЕР_1 , валюта EUR, вартість – 11500,00».
При цьому, колегією суддів встановлено, що митним органом не конкретизовано ні у вимозі про витребування додаткових доказів, ні в оскаржуваному рішенні про коригування митної вартості товарів, яких саме відомостей не міститься у поданих до митного оформлення документах, які, на думку митного органу, підтвердили б задекларовану митну вартість імпортованого товару або які з поданих документів на підтвердження числового значення задекларованої митної вартості містять розбіжності, або не містять всіх відомостей, що підтверджують їх числові значення  митної вартості.
Відповідно до частини 2 статті 55 МК України, прийняте митним органом письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити: 
1) обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано;
2) наявну в митного органу інформацію (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом.
3) вичерпний перелік вимог щодо надання додаткових документів, передбачених частиною третьою статті 53 цього Кодексу, за умови надання яких митна вартість може бути визнана органом доходів і зборів;
4) обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої органом доходів і зборів, та фактів, які вплинули на таке коригування.
Колегією суддів встановлено, що в супереч положень п.1 та п.3 ч.2 ст. 55 МК України в оскаржуваному рішенні про коригування митної вартості відповідач не навів обов`язкових відомостей щодо обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано на підставі поданих позивачем документів, а також не зазначив вичерпного переліку вимог щодо надання додаткових документів, передбачених частиною третьою статті 53 цього Кодексу, за умови надання яких митна вартість може бути визнана органом доходів і зборів.  
Водночас, колегія суддів зазначає, що приведені відповідачем доводи з приводу джерела інформації спрацювання  даних  автоматизованої системи аналізу та управління ризиками, а також неконкретизованих зовнішніх джерел не є правовою підставою, визначеною ч. 1 ст.55 МК України, для коригування митної вартості. 
Також оскаржуване рішення  в супереч  п.2 ч.2 ст.55 МК України не містить інформації (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом  та обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої органом доходів і зборів, та фактів, які вплинули на таке коригування.
З огляду на обумовлені обставини колегія суддів дійшла висновку, що зміст оскаржуваного рішення не відповідає вимогам, переліченим у підпунктах 1, 2, 3, 4  частини 2 статті 55 МК України.
Окрім того, судом встановлено, що оскаржуване рішення про коригування митної вартості є наслідком неналежного вчинення відповідачем дій по формуванню направленої позивачу вимоги, яка не містила конкретизованих причин, за яких митний орган не міг підтвердити числові значення задекларованої позивачем митної вартості та чіткого переліку документів (із переліку, зазначеного у ч. 3 ст. 53 МК України), які слід було подати позивачу на підтвердження обставин з приводу задекларованої ним митної вартості.
Стосовно ж приведених у відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі доводів відповідача з приводу того, що коригування митної вартості проведено через неподання документів, які підтверджують сплату коштів у розмірі 9240,00 євро, зокрема у зв`язку з тим, що в наданому рахунку-фактурі пробіг ТЗ зазначено 150 тис.км, а в акті огляду пробіг становить 300 тис.км, і лише в апеляційній скарзі з приводу того, що рахунок-фактура не містить жодних відомостей про оплату, жодних посилань на квитанцію чи отримання коштів, а також те, що переклад містить недостовірні відомості, то  колегія суддів не надає їм правової оцінки, оскільки вони не були покладені в основу оскаржуваного рішення про коригування митної вартості товарів.
Відповідно до змісту частини 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Жодних доказів щодо прийняття оскаржуваного рішення саме з підстав, приведених у відзиві на позовну заяву та апеляційній скарзі, суду надано не було. Вимога про подання документів для підтвердження заявленої митної вартості не конкретизована тим, зокрема, що документи, зазначені у ч. 2 ст. 53 МК України, містять розбіжності чи не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи не містять відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. У зв`язку з тим митний орган безпідставно застосував положення ч. 3 ст. 53 МК України.
Водночас колегія суддів зазначає, що приведені відповідачем в  ході розгляду справи  доводи з приводу не надання позивачем до митного оформлення платіжного документу не вказує на виявлення митним органом   розбіжностей (неточностей) у  підтвердженні числових значень складових митної вартості товарів.  
Платіжний документ свідчить про факт переказу певної суми коштів, проте не свідчать про суму коштів (договірну вартість), яка має бути сплачена за відповідний товар. Колегія суддів зазначає, що  прямого зв`язку між відомостями відображеними у платіжному документі щодо сплаченої суми  та договірною (яка є одночасно і митною) вартістю товару немає, а відтак ненадання декларантом саме чеку, квитанції, платіжного доручення не може поставити під сумнів достовірність інших доказів, які прямо свідчать про митну вартість товару.
Такий висновок зроблений Верховним Судом 03.04.2018 у справі № 809/322/17, а тому відповідно до статті 242 КАС суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені Верховним Судом.
При цьому колегія суддів зазначає, що умови оплати безпосередньо ціни товару не стосуються та не можуть у зв`язку із цим бути підставою для відмови у визнанні митної вартості. Згідно з частиною сьомою статті 58 МК платежі необов`язково повинні бути здійснені у вигляді переказу грошей (зокрема, але не виключно).
Така позиція узгоджується з висновками, наведеними у постанові Верховного Суду від 23.07.2019 у справі № 1140/3242/18, а тому відповідно до статті 242 КАС суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з правовою позицією  Верховного Суду, викладеною  в постанові від 20.02.2018 у справі №809/1884/16, згідно якої посилання відповідача на те, що сума, яка зазначена в рахунку-фактурі (інвойсі), поданому декларантом, не була підтверджена, є безпідставними, оскільки положення статті 53 МК не містять вимог щодо додаткового підтвердження ціни, вказаної у документах, які підтверджують митну вартість товару.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів  погоджується з висновком суду першої інстанції з приводу того, що у відповідача були в наявності всі документи для визначення митної вартості за ціною договору щодо транспортного засобу, який імпортується, та не встановлено жодних інших обставин, які б перешкоджали визначенню митної вартості імпортованих товарів за ціною рахунка - фактури (інвойс). Надані документи, чітко ідентифікують оцінюваний товар, містять об`єктивні і достовірні дані, що піддаються обчисленню, та підтверджують заявлену декларантом митну вартість товару за ціною договору, згідно з вимогами Митного кодексу України.
Незважаючи на можливість у відповідача перевірити (уточнити) задекларовану вартість імпортованого автомобіля, оскільки в документах містилися відомості про продавця (його адреса, телефон) відповідач не надав ні суду першої, ні апеляційної інстанцій  жодного доказу, який би спростував зміст рахунку-фактури чи його достовірність, в тому числі будь-яких відомостей про отримання від компетентних органів країни походження транспортного засобу і про не відчуження позивачу автомобіля продавцем чи несплати зазначеної саме суми коштів за вказаний автомобіль.
Водночас, відповідачем також не доведено обставин, які б викликали обґрунтовані сумніви в достовірності проведеного декларантом позивача розрахунку митної вартості транспортного засобу за ціною рахунку-фактури, а інших обставин, які б впливали на рівень задекларованої позивачем митної вартості товару не встановлено.
Наявність у поданих позивачем документах будь-яких розбіжностей, ознак підробки або відсутність всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за цей товар, правильність визначення митної вартості позивачем за основним методом відповідачем зазначено не було, а тому належних підстав для коригування митної вартості у митного органу не було.
Відповідно до частини 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
Натомість, з огляду на приведені судом фактичні обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що  оскаржуване рішення про коригування митної вартості та дії відповідача, які йому передували, не відповідають таким критеріям, як: використання повноваження відповідача з метою, з якою це повноваження надано; безсторонність (неупередженість), добросовісність, розсудливість, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); пропорційність, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія). При цьому, зміст оскаржуваного рішення не містить всіх обов`язкових відомостей, визначених підпунктах 1, 2, 3, 4  частини 2 статті 55 МК України.
Водночас, досліджуючи питання щодо застосованої відповідачем митної вартості товару наявної в митного органу інформації (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом (п. 2 ч.2 ст. 55 МКУ), та обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої органом доходів і зборів, та фактів, які вплинули на таке коригування (п.4 ч.2 ст. 55 МКУ) та які повинні в силу приписів ст. 55 МК України бути зазначені у рішенні про корегування митної вартості (п.2 ч. 2 ст.55), то колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до положень статті 57 МК України, визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний. При цьому кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.
Статтею 57 МК України  встановлено, що основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).
Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.
Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між органом доходів і зборів та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій орган доходів і зборів та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.
У разі неможливості визначення митної вартості товарів згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу за основу для її визначення може братися або ціна, за якою ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні, не пов`язаному із продавцем покупцю відповідно до статті 62 цього Кодексу, або вартість товарів обчислена відповідно до статті 63 цього Кодексу.
При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.
Частиною другою статті 64 Митного кодексу України встановлено, що митна вартість, визначена згідно з положеннями цієї статті, повинна ґрунтуватися на раніше визнаних (визначених) органами доходів і зборів митних вартостях.
З матеріалів справи вбачається, що коригування митної вартості товару відповідачем здійснено за резервним методом на підставі цінової інформації після спрацювання системи АСАУР. При цьому, відповідач обґрунтував неможливість застосування основного методу (за ціною договору) у зв`язку з ненаданням документів відповідно до ст. 53 МКУ та інших другорядних методів а саме: 2-5 методи визначення митної вартості (ст.59-63 МК України) не застосовані у зв`язку з відсутністю інформації щодо угод на ідентичні та подібні (аналогічні) товари (ст.59, ст.60 МК України), та даних на підставі яких можливе визначення митної вартості згідно методів 4 і 5 (ст.62, ст.63 МК України).
При цьому, оскаржуване рішення не містить відомостей стосовно  номеру та дати складання митної декларації та митної вартості певного товару (його характеристик, умов поставки, тощо)   ціна за якою була взята за основу для визначення митної вартості даного товару. 
Зважаючи на викладене, використана відповідачем інформація по ввезеним на митну територію України товарів із покликанням на дані системі АСАУР не може вважатись спорідненою та найбільш еквівалентною за своєю митною вартістю ціні імпортованого позивачем товару. Оскільки відповідач не довів належними до достовірними доказами як в суді першої, так і апеляційної інстанцій, що  імпортований позивачем товар та товари, про які йдеться у системі АСАУР, співпадають за номенклатурою, технічними властивостями товару та умовами та роком поставки, та іншими приведеними вище характеристиками.
Відтак, приведені митним органом (в оскаржуваному рішенні) відомості щодо коригування митної вартості імпортованого позивачем транспортного засобу не дають підстав вважати таке рішення обґрунтованим та мотивованим у контексті норм пунктів 2, 4 частини другої статті 55 МК України.
Ненадання декларантом запитуваних митним органом документів, за відсутності обґрунтування неможливості визначення митної вартості товару за першим методом, не є достатньою підставою для застосування митним органом іншого методу визначення митної вартості.
Також відповідачем не доведено, що подані декларантом документи для визначення митної вартості товару містять розбіжності, наявні ознаки підроби або не містять усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за цей товар, не обґрунтовано та не доведено неможливість визначення митної вартості за основним методом – ціною договору (контракту).
Отже, у суду першої інстанції були обґрунтовані підстави для висновку, що  прийняті митницею оскаржуване рішення про коригування митної вартості товару та картка відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.
Щодо доводів апеляційної скарги з приводу того, що фірма декларант за кордоном займається оформленням документів, і такі витрати мали б бути включені до заявленої митної вартості, то дакі до уваги не приймаються з урахуванням приписів абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України, оскільки не були покладені в основу оскаржуваного рішення, при тому відповідач не довів, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Надаючи правову оцінку доводам апеляційної скарги з приводу того, що позивач погодився з рішенням про коригування митної вартості, оплативши митні платежі згідно з митною вартістю, визначеною органом доходів і зборів, то такі дії, на переконання колегії суддів, не позбавляють позивача права на оскарження дій та рішень митного органу.
Стосовно ж    висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30.10.2018 по справі №816/2396/17 (адміністративне провадження №К/9901/61818/18), з приводу того, якщо товар випущений у вільний обіг, шляхом подання «нової декларації» у якій зазначена митна вартість у розмірі визначеному у рішення про коригування митної вартості (а не «під гарантію»), то    спір між сторонами вичерпано внаслідок погодження декларанта із митною вартістю, визначеною митним органом, і у задоволенні такого позову про скасування рішення про коригування митної вартості слід відмовляти, то колегія суддів вважає за необхідне відступити від такої позиції Верховного суду з огляду на таке.
Статтею 543 МК України  передбачено, що безпосереднє здійснення державної митної справи покладається на органи доходів і зборів.
Відповідно до п.6 ч.2  ст.544 МК України  здійснюючи державну митну справу, органи доходів і зборів виконують такі основні завдання, зокрема, як забезпечення справляння митних платежів, контроль правильності обчислення, своєчасності та повноти їх сплати, застосування заходів щодо їх примусового стягнення у межах повноважень, визначених цим  Кодексом, Податковим  кодексом України та іншими актами законодавства України, організація застосування гарантій забезпечення сплати митних платежів, взаємодія з банківськими установами та незалежними фінансовими посередниками, що надають такі гарантії.
Згідно з частиною третьою  статті 546 МК України  митниця є територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, і підпорядковується йому.
За визначенням  статті 41 ПК України  контролюючими органами є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову, державну митну політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового та митного законодавства, законодавства з питань сплати єдиного внеску та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган, його територіальні органи.
Адміністрування податків, зборів, митних платежів - це сукупність рішень та процедур контролюючих органів і дій їх посадових осіб, що визначають інституційну структуру податкових та митних відносин, організовують ідентифікацію, облік платників податків і платників єдиного внеску та об`єктів оподаткування, забезпечують сервісне обслуговування платників податків, організацію та контроль за сплатою податків, зборів, платежів відповідно до порядку, встановленого законом (підпункт  14.1.11  пункту  14.1  статті  14 ПК України).
Таким чином, відповідач в процесі виконання покладених на нього законом обов`язків щодо адміністрування митних платежів у розумінні  ПК України  є контролюючим органом.
Відповідно до частини першої  статті 122 КАС України  позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з частиною другою  статті 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Разом з тим, у відповідності до частини третьої  статті 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
За змістом досліджуваних    обставин, декларантами як правило    заявляються вимоги про визнання протиправними рішення про коригування митної вартості товарів.
Відповідно до пункту  1.1  статті  1 ПК України  Податковий кодекс України  регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Згідно з підпунктом  16.1.4. пункту  16.1  статті  16 ПК України  платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Податки, що відповідно до цього  Кодексу  або митного законодавства справляються під час переміщення або у зв`язку з переміщенням товарів через митний кордон України та контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, відповідно до підпункту  14.1.113  пункту  14.1  статті  14 ПК України  визнаються митними платежами.
Як вказує частина перша  статті 289 МК України  обов`язок із сплати митних платежів у разі ввезення товарів на митну територію України виникає з моменту фактичного ввезення цих товарів на митну територію України.
Як встановлено пунктом  190.1  статті  190 ПК України  базою оподаткування для товарів, що ввозяться на митну територію України, є договірна (контрактна) вартість, але не нижче митної вартості цих товарів, визначеної відповідно до  розділу ІІІ Митного кодексу України, з урахуванням мита та акцизного податку, що підлягають сплаті і включаються до ціни товарів.
Відповідно до частини першої  статті 54 МК України  контроль правильності визначення митної вартості товарів    здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.
Згідно з частиною третьою  статті 54 МК України  за результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів орган доходів і зборів визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень  статті 55 цього Кодексу.
При цьому, приймаючи рішення про коригування митної вартості товарів контролюючий орган самостійно визначає базу оподаткування на підставі якої розраховуються подальші митні платежі.
Відтак, рішенням про коригування митної вартості, контролюючий орган здійснює адміністрування митних платежів, а саме - збільшує базу оподаткування імпортованих товарів (митну вартість товарів), що має наслідком збільшення суми податків, які підлягають до сплати декларантом.
У відповідності до  статті 24 МК України  кожна особа має право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів доходів і зборів, їх посадових осіб та інших працівників, якщо вважає, що цими рішеннями, діями або бездіяльністю порушено її права, свободи чи інтереси.
Предметом оскарження є, зокрема, рішення - окремі акти, якими органи доходів і зборів або їх посадові особи приймають рішення з питань, передбачених законодавством України з питань державної митної справи, а також задовольняють скарги, заяви, клопотання конкретних фізичних чи юридичних осіб або відмовляють у їх задоволенні.
У відповідності до частини першої  статті 29 МК України  рішення, дії або бездіяльність органів доходів і зборів або їх посадових осіб можуть бути оскаржені безпосередньо до суду в порядку, визначеному законом.
Частиною п`ятою  статті 24 МК України  передбачено, що оскарження податкових повідомлень-рішень органів доходів і зборів здійснюється у порядку, встановленому  ПК України.
Згідно з частиною третьою  статті 24 МК України  правила цієї глави застосовуються у всіх випадках оскарження рішень, дій або бездіяльності органів доходів і зборів, їх посадових осіб та інших працівників, крім оскарження постанов по справах про порушення митних правил та випадків, коли законом встановлено інший порядок оскарження зазначених рішень, дій чи бездіяльності.
За наведених обставин, частина 1 статті  29  і підпункт "б" пункту 5 частини 2 статті  55 МК України, передбачає право особи на оскарження рішення про коригування заявленої митної вартості до суду без будь яких на те застережень чи умов (щодо порядку випуску товарів у вільний обіг).
Водночас,  ст.55 МК України  не передбачає обмежень або звуження строку, за яким рішення про коригування митної вартості не може бути оскаржено (після випуску у вільний обіг товарів) і такому рішенню не буде надана судом правова оцінка відповідно до положень ч. 2  ст. 2 КАС України, з метою ефективного    та належного захисту права особи.
Відповідно до пункту  56.18  статті  56 ПК України  (у редакції, що діяла до 01.01.2014) з урахуванням строків давності, визначених  статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення - рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання у будь-який момент після отримання такого рішення.
Тобто, зазначеною нормою  ПК України  було врегульовано питання застосування строків давності, визначених  статтею 102 цього Кодексу, у випадку, коли суб`єктом звернення є платник податку і стосується воно оскарження рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання.
Натомість,  Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо обліку та реєстрації платників податків та удосконалення деяких положень" № 657-VII від 24.10.2013  внесено зміни, зокрема до абзацу першого пункту  56.18  статті  56 ПК України, де слова "про нарахування грошового зобов`язання" виключено.
Згідно з пунктом першим розділу II "Прикінцеві положення" цей Закон набрав чинності з 01.01.2014 р.
Таким чином, у редакції пункту  56.18  статті  56 ПК України, що діє з 01.01.2014, з урахуванням строків давності, визначених  статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше будь-яке рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.
Отже, платник податків вправі оскаржити будь-яке інше рішення контролюючого органу у розумінні  ПК України  у будь-який момент після отримання такого рішення та відповідно    такий платник податків має  очікувані сподівання на належний правовий аналіз такого рішення    з урахуванням ч. 2  ст. 2 КАС України  та на відповідний    судовий захист його прав, свобод та інтересів.
Статтею 102 ПК України  передбачено строк давності тривалістю у 1095 днів.
Таким чином, пунктом  56.18  статті  56 ПК України  безпосередньо врегульовано застосування строків оскарження рішення контролюючого органу до суду, а саме: визначено  тривалість строку звернення до суду з вимогою щодо протиправності рішення контролюючого органу (1095 днів) та визначено момент початку перебігу строку звернення до суду з вимогою щодо протиправності рішення контролюючого органу (з моменту отримання такого рішення).
З урахуванням викладеного, положення пункту  56.18  ст.56 ПК України  є нормою, що регулює питання застосування строків звернення до адміністративного суду з позовами про визнання протиправними рішень контролюючих органів.
За таких обставин, строк звернення платника податків до адміністративного суду з позовом про оскарження рішень про визначення митної вартості становить 1095 днів і обчислюється з дня отримання платником податків рішень, що оскаржуються. (Аналогічна позиція, викладена Верховним Судом у постановах від 21.08.2018року по справі 815/2541/17, від 13.09.2019року по справі №813/4202/16).
Крім того,    пунктом  56.21  статті  56 ПК України  передбачено, що у разі коли норма цього  Кодексу  чи іншого нормативно-правового акту, виданого на підставі цього  Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акту суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.
Так, відповідно до  ст. 8 Конституції України  та ч. 1  ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Офіційне розуміння правової визначеності як елемента верховенства права надано в п. 3.1    мотивувальній частині  рішення Конституційного Суду України від 29.06.2010 № 17-рп  по справі №1-25/2010, відповідно до якого: «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці є допустимим за умови передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто,    обмеження будь-якого права повинно базуватися на критеріях, які дадуть змогу передбачити юридичні наслідки своєї поведінки». Аналогічні положення  містяться у п. 4.1. мотивувальної частини  рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 № 23-рп  по справі № 1-34/2010.
Натомість, при запроваджені на практиці обмежень, про які йдеться у названій постанові ВС України (щодо неможливості отримання правового захисту та аналізу судом оскаржуваного рішення на відповідність     критеріїв, закріпленим у ч. 2  ст. 2 КАС України, внаслідок випуску товарів у вільний обіг    за «новою декларацією»)    такі обмеження    є не допустимими, оскільки не відповідають умовам передбачуваності та    не базуються на обставинах, які дадуть змогу передбачити декларанту юридичні наслідки своєї поведінки.
Згідно з пунктом 1  Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17.07.1997р, Україна повністю визнає на своїй території дію  статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції, а також  статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006, у якій зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
За стандартами Європейського суду з прав людини, під доступом до правосуддя розуміється здатність особи безперешкодно отримати ефективний судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. Розглядувана категорія разом із такими елементами, як остаточність судового рішення та своєчасність виконання остаточних рішень, є невід`ємними складовими права на суд, яке, у свою чергу, посідає одне з основних місць у системі фундаментальних цінностей будь-якого демократичного суспільства.
У практиці ЄСПЛ визначають основні проблемні сфери, яких стосується право на доступ до правосуддя, зокрема, процесуальні перешкоди доступу такі, як обмеження строків, оскільки останні є проявом права держав накладати обмеження на потенційних учасників судового розгляду і, як правило, найменшою мірою залежать від волі самих учасників процесу.
Зокрема, у рішенні від 04.12.1995 року у справі "Белле проти Франції" (Bellet v. France, пункт 36, 38) ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд    (який включає і права на ефективний захист) з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права та отримати належний та ефективний правовий захист від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У рішенні від 25.04.1985 по справі "Ашингдейн проти Сполученого Королівства" (Ashingdane v. the United Kingdom, пункт 57), здійснюючи тлумачення положень Конвенції, ЄСПЛ вказав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співрозмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права.
Також, з Рішення Європейського Суду з прав людини по справі "Іліан проти Туреччини" слідує, що правило встановлення обмежень до суду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.
Повертаючись до спірних обставин щодо можливості розгляду спору по суті щодо правомірності та наявності підстав для    винесення контролюючим органом    рішення про коригування митної вартості у випадку випуску товарів у вільний обіг    «за новою декларацією» та відсутності в такому випадку «спору», слід зазначити, що формальне тлумачення норм  ПК України  та положень  МК України  щодо розмежування предмету регулювання, та враховуючи зміни, внесені законодавцем до пункту  56.18  ст.56 ПК України, яким у такий спосіб визначено право платника податків оскаржити будь-яке рішення контролюючого органу у строки, встановлені у  статті 102 ПК України, обмеження можливості платника податків у реалізації права на оскарження до суду спірного рішення контролюючого органу та отримання належного та ефективного судового захисту створюватиме штучні перешкоди, що є неприпустимим у розумінні  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Крім того, наведені у постанові Верховного Суду    від 30.10.2018 по справі №816/2396/17 (адміністративне провадження №К/9901/61818/18) висновки з приводу неможливості захисту порушеного права у зв`язку з відсутністю спору (через випуск товарів у вільний обіг «за новою декларацією»)    є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, адже звернення декларанта до суду    з позовом вже свідчить про наявність спору між сторонами з приводу правомірності винесення органом контролю рішення про коригування митної вартості.
Застосування таких висновків Верховного Суду    призводить до звуження    часового проміжку    (строку),     впродовж якого особа має право на правовий аналіз    відповідного рішення суб`єкта владних повноважень    та на    звернення до суду з метою отримання ефективного судового захисту, шляхом надання    правової оцінки    такому рішенню    відповідно до вимог ч. 2  ст. 2 КАС України.
Відтак, застосування такого висновку призводить до порушення такого критерію, як    право доступу до суду, який включає право на належний    судовий захист.    
Водночас, у Рішенні Європейського Суду по    справі «АМАНН ПРОТИ ШВЕЙЦАРІЇ» від 16.02.2000 року, справі «Щокін проти України» від 14.10.2010», справі "Шпачек s.r.o." проти Чеської Республіки" від 09.11.1999 року    (пункт 54)    Європейський Суд зазначив на необхідність дотримання такого критерію, як «якість закону», який вимагає, щоб він був доступний для даної особи і вона також могла передбачати правові наслідкидії такого Закону. Крім того, вимога щодо «якості закону» передбачає, що в національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані  Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито. Закон має містити досить зрозумілі й чіткі формулювання, які давали б громадянам належне уявлення стосовно обставин та умов, за якими державні органи уповноважені вдаватися до втручання в право.
Жодна норма не може вважатися „законом", якщо вона не сформульована з точністю, достатньою для того, щоб надати змогу громадянинові регулювати свою поведінку; він має бути спроможним,    якщо потрібно, після відповідної консультації, передбачити такою мірою, наскільки це є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть випливати з його дій.
Свобода розсуду держав щодо встановлення обмежень є вузькою. Установленість обмежень законом передбачає чіткість і доступність закону, що встановлює такі обмеження. Кожна людина повинна мати відповідне уявлення про норми, які можуть бути застосовані щодо її відповідного права. Вимога чіткого закону, який передбачає обмеження права, має ту саму мету - кожна людина повинна мати можливість передбачити наслідки своєї поведінки. Рівень чіткості, який вимагається від національного законодавства, яке в будь-якому разі не може передбачати усі можливі випадки, багато в чому залежить від змісту відповідного акту, сфери, яку він регулює, чисельність й статусу тих, кому він адресований (див. рішення ЄСПЛ у справі «Groppera Radio AG and Others v. Switzerland» від 28.03.1990 року).
Тобто, будь-яке обмеження прав і свобод особи повинно бути чітким та законодавчо визначеним, однак у даному випадку національним законодавством з недостатньою чіткістю врегульовано питання щодо неможливості    оскарження та скасування    рішення про коригування митної вартості, яке    постановлене митним органом з порушенням закону, у випадку     випущення товарів у вільний обіг «за новою декларацією» з відображенням митної вартості, вказаної митним органом в оскаржуваному рішенні.
З огляду на приведені положення законодавства, рішення про коригування митної вартості підлягає оскарженню    з урахуванням строків давності, визначених  статтею 102 ПК  Кодексу і такому рішенню повинна бути надана належна    правова оцінка    відповідно до    ч.2  ст. 2 КАС України  не залежно від того, якою процедурою скористався позивач в подальшому для випуску товарів у вільний обіг.
Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Статтею 316 КАС України  передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстави для його скасування     відсутні.
Враховуючи викладене в сукупності, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що рішення суду відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів,  а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду  першої інстанції без змін. 
Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328, ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Галицької митниці Держмитслужби залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 300/1680/19 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	І. М. Обрізко  	
Повне судове рішення складено 30 квітня 2020 року.