ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2020 року	Львів	Справа № 460/2250/19 пров. № А/857/2232/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача                                                                 Шинкар Т.І.,
суддів                                                                                   Ільчишин Н.В.,
                                                                                             Святецького В.В.,
секретаря судового засідання                                            Гавгун С.Р., 
розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Борискін С.А.), ухвалене у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в м.Рівне 21 листопада 2019 року, повне судове рішення складено 21 листопада 2019 року, у справі №460/2250/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

12.09.2019 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління ДФС у Рівненській області, просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 21.03.2019 №0041913-5213-1713.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2019 року позов задоволено.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач використовує вказаний об`єкт нерухомого майна у своїй підприємницькій діяльності з виробництва власної продукції, а тому зазначені будівлі використовуються позивачем за їх цільовим призначенням у виробничих цілях. Судом першої інстанції встановлено, що відповідач, як орган влади не надав жодного обґрунтування позбавлення позивача, як суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи підприємця права на застосування положень податкового законодавства щодо не оподаткування об`єктів нерухомого майна промислового призначення, якій він безпосередньо використовує у власній підприємницькій діяльності за їх цільовим призначення. Суд першої інстанції вказав, що будь-яких об`єктивних причин для виправдання відмінності у ставленні та застосуванні пп. «є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України в залежності від організаційно-правової форми ведення господарської діяльності, під час судового розгляду не виявлено та не зазначено жодним органом державної влади.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДФС у Рівненській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2019 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка, а тому висновок суду першої інстанції про протиправність визначення податку суперечить положенням Податкового кодексу України. Скаржник вказує, що згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно нежитлове приміщення, виробнича база за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 286,1 кв.м. зареєстровано за фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 . Скаржник зазначає, що норми підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України повинні узгоджуватись з положеннями підпункту 14.1.129 пункту 14.1 статті 14 ПК України, що не враховано судом першої інстанції. Скаржник вказує, що об`єкти нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, не визначені підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України як об`єкти нерухомості, що не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Зазначає, що позивач безпідставно відносить будівлі, що належать йому на праві власності, до будівель промислових підприємств. Вважає, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі існування двох обов`язкових умов: наявність будівель промисловості та перебування таких у власності промислових підприємств. Вказує, що, оскільки в позивача відсутній статус промислового підприємства, вказані положення застосовані бути не можуть.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, вказавши, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає правовій позиці Верховного Суду з ідентичних правовідносин.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, явку повноважних представників не забезпечили, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до частини 4 статті 229 КАС України та статті 230 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, секретарем забезпечено ведення протоколу судового засідання.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.
Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, ОСОБА_1 зареєстрований Рокитнівською РДА Рівненської області як фізична особа-підприємець (номер запису про включення відомостей про фізичну особу-підприємця до ЄДР 2 603 017 0000 000194) 29.11.2001, серед видів діяльності: 16.10 Лісопильне та стругальне виробництво, 46.73 Оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням (основний).
Згідно з долученою до матеріалів справи копією Свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер: 9425009 від 14.09.2013 ОСОБА_1 є власником виробничої бази по переробці деревини загальною площею 286,1 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності складовими частинами вказаного об`єкта нерухомого майна є: пилорама (літ.1,А) загальною площею 109,9 кв.м; земельна ділянка місця розташування: 5625085600:01:003:0025, цільове призначення: для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, для обслуговування бази по переробці деревини, загальна площа земельної ділянки під будівлею 124,8 кв.м; котельня з сушильними камерами (літ.1,Б) загальною площею 176,2 кв.м; земельна ділянка місця розташування: 5625085600:01:003:0025, цільове призначення: для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, загальна площа земельної ділянки під будівлею 153,5 кв.м.
21.03.2019 Головним управлінням ДФС у Рівненській області прийнято податкове повідомлення-рішення №0041913-5213-1713, яким ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2018 рік в сумі 10651,50 грн.
Вважаючи вказане податкове повідомлення-рішення протиправним, ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
З 01 січня 2015 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від   28 грудня 2014 №71-VIII, згідно з яким, зокрема, введено новий вид податку - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Згідно з підпунктом 265.1.1 пункту 265.1 статті 265 Податкового кодексу України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - ПК України) податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Згідно з підпунктами 266.3.1, 266.3.3 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності юридичних осіб, обчислюється такими особами самостійно виходячи із загальної площі кожного окремого об`єкта оподаткування на підставі документів, що підтверджують право власності на такий об`єкт.
Відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).
Органи державної реєстрації прав на нерухоме майно, а також органи, що здійснюють реєстрацію місця проживання фізичних осіб, зобов`язані щокварталу у 15-денний строк після закінчення податкового (звітного) кварталу подавати контролюючим органам відомості, необхідні для розрахунку та справляння податку фізичними та юридичними особами, за місцем розташування такого об`єкта нерухомого майна станом на перше число відповідного кварталу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (підпункт 266.7.4 пункту 266.7 статті 266 ПК України).
Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачується за місцем розташування об`єкта/об`єктів оподаткування і зараховується до відповідного бюджету згідно з положеннями Бюджетного кодексу України (підпункт 266.9.1 пункту 266.9 статті 266 ПК України).
Підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України закріплено перелік об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, які не є об`єктами оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та у кожному буквеному пункті (від «а» до «л») передбачено конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. При цьому міститься прив`язка або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю, та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування. Кожен з перелічених підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України випадків не підлягає розширювальному тлумаченню.
Відповідно до підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
Буквальний аналіз пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України дозволяє дійти висновку про те, що нерухомість має бути класифікована як «будівлі промисловості». При цьому законодавець використав прислівник «зокрема», який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб`єкта власності.
Класифікацію будівель залежно від їх функціонального призначення наведено у Державному класифікаторі будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженому та введеному в дію наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року №507, чинний з 01 січня 2001 року (далі - ДК 018-2000).
Відповідно до вказаного Класифікатора об`єктами класифікації є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.
У розділі 1 ДК 018-2000 наведено визначення, згідно з яким: споруди - це будівельні системи, пов`язані з землею, які створені з будівельних матеріалів, напівфабрикатів, устаткування та обладнання в результаті виконання різних будівельно-монтажних робіт; будівлі - це споруди, що складаються з несучих та огороджувальних або сполучених (несуче-огороджувальних) конструкцій, які утворюють наземні або підземні приміщення, призначені для проживання або перебування людей, розміщення устаткування, тварин, рослин, а також предметів; інженерні споруди - це об`ємні, площинні або лінійні наземні, надземні або підземні будівельні системи, що складаються з несучих та в окремих випадках огороджувальних конструкцій і призначені для виконання виробничих процесів різних видів, розміщення устаткування, матеріалів та виробів, для тимчасового перебування і пересування людей, транспортних засобів, вантажів, переміщення рідких та газоподібних продуктів та ін.
Відповідно до ДК 018-2000 будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості».
До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості», 1251.2 «Будівлі підприємств чорної металургії», 1251.3 «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості», 1251.4 «Будівлі підприємств легкої промисловості», 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості», 1251.6 «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості», 1251.7 «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості», 1251.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості», 1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».
Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.
Відповідно до вимог підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють, зокрема, будівлі промислові та склади.
Для правильного вирішення питання про наявність або відсутність пільг щодо сплати податку, судам необхідно встановити чи відноситься спірна будівля до будівлі промисловості, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, зокрема цехи, складські приміщення.
Долученими до матеріалів справи договором купівлі-продажу земельної ділянки від 29.04.2015, технічними умовами від 25.04.2005 №66/11, архітектурно-планувального завдання №02/13 підтверджується, що зазначена будівля віднесена до будівель промисловості.
Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності позивач є власником виробничої бази по переробці деревини загальною площею 286,1 кв. м до складу якої входять: пилорама (літ.1,А) загальною площею 109,9 кв.м та котельня з сушильними камерами (літ.1,Б) загальною площею 176,2 кв.м., які використовує у підприємницькій діяльності з виробництва власної продукції, тобто за цільовим призначенням у виробничих цілях.
При цьому, норма підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України в розрізі основоположного принципу єдиного підходу до встановлення податків і зборів, передбаченого підпунктом 4.1.11 пункту 4.1 статті 4 ПК України, і принципу нейтральності оподаткування, встановленого у підпункті 4.1.8 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України, не містить жодних виключень, обмежень чи застережень щодо включення будівель промисловості, що належать на праві приватної власності фізичним особам, до об`єктів, які не оподатковуються в силу закону за умови використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
Такі висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду від 17.02.2020 у справі №820/3556/17, якою сформовано правовий висновок, відповідно до якого визначено, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
В подальшому вказаний висновок підтримано Верховним Судом у постановах від   16 квітня 2020 року у справі №810/1011/18, від 30 березня 2020 року у справі №814/1469/18, від 12 березня 2020 року у справі №2240/2385/18, від 06 квітня 2020 року у справі №420/879/19.
Таким чином, аргументи скаржника щодо застосування та тлумачення підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України суд апеляційної інстанції вважає безпідставними.
За встановлених обставин, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо наявності правової підстави для застосування до переліку об`єктів нерухомого майна, якими володіє позивач підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, а тому спірне податкове повідомлення-рішення є таким, що не ґрунтується на нормах закону та підлягає скасуванню.
При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що 05.03.2018 ГУ ДФС у Рівненській області прийняло податкове повідомлення-рішення № 11684-52, згідно з яким позивачу щодо спірного об`єкта нерухомого майна, визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості у сумі 9155,20 грн. за 2017 рік. Вказане податкове повідомлення-рішення скасовано постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2019 року у справі №1740/2533/18, при ухвалені якої суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність правової підстави для застосування до переліку об`єктів нерухомого майна, якими володіє ОСОБА_1 п. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України.
Згідно з частинами 1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
Так, у пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви протиправності прийняття контролюючим органом спірного податкового повідомлення-рішення, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Оскільки ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.04.2020 Головному управлінню ДФС у Рівненській області сплату 1152,60 грн. судового збору за подання апеляційної скарги відстрочено до ухвалення судового рішення у справі, доказів такої сплати скаржником не подано, а тому вказану суму слід стягнути на користь Держави на рахунок Державної судової адміністрації України.
Керуючись статтями 230, 241, 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2019 року у справі № 460/2250/19 - без змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС в Рівненській області (місцезнаходження: вул.Відінська,12,м.Рівне, 33023, код ЄДРПОУ 39394217) на користь Держави на рахунок Державної судової адміністрації України (отримувач коштів ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код ЄДРПОУ 37993783, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача UA908999980313111256000026001, код класифікації доходів бюджету 22030106) 1152,60 грн. (тисячу сто п`ятдесят дві гривні шістдесят копійок) судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	В. В. Святецький  	
Повне судове рішення оформлене суддею-доповідачем 25.05.2020 згідно з ч.3 ст.321 КАС України