Дата документу 12.05.2020 Справа № 334/5938/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Є.У.№ 334/5938/19                        Головуючий у 1 інстанції: Баруліна Т.Є.
№ 22-ц/807/1592/20                                        Суддя-доповідач: Крилова О.В.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2020 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого:                Крилової О.В.
суддів:                Кухаря С.В.
                       Полякова О.З.
секретар:                Бєлова А.В.
розглянувши апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2019 року заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Чирви Людмили Анатоліївни про розірвання спадкового договору,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2019 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом накладення арешту – задоволено.
Накладено арешт на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка належить відповідачці ОСОБА_1 на підставі Спадкового договору №874 від 05.08.2019 року.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції,  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що в провадженні Ленінського районного суду м.Запоріжжя перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Чирви Людмили Анатоліївни про розірвання спадкового договору, яка на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.08.2019 року передана для розгляду судді Баруліній Т.Є.

29 жовтня 2019 року ОСОБА_2 звернулась до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із заявоюпро забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання спадкового договору, шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 

В своїй заяві ОСОБА_2 зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач, ОСОБА_3 померла, залишивши заповіт на користь ОСОБА_2 , яка є правонаступником позивача. ОСОБА_2 у встановленому законом порядку прийняла спадщину, що залишилась після смерті ОСОБА_3 . Спадкова справа № 64851443 заведена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, Чирва Л.А., що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі № 57819193. ОСОБА_2 подано до суду клопотання про залучення її в якості правонаступника позивача до участі у справі, предметом якої є розірвання договору, за яким відповідачами набуто у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , і на яку у теперішній час за ОСОБА_1 зареєстровано право власності, що підтверджується витягом з ДРРП № 184037695 від 08.10.2019 року. У теперішній час правонаступнику позивача стало відомо, що відповідачі мають намір відчужити спірну квартиру, з метою чого звернулись до БТІ за виготовленням дублікату технічного паспорту, здійснили реєстрацію права власності на вищевказану квартиру у ДРРП, підшукують покупців.

На сьогоднішній день заявник має побоювання з приводу того, що спірну квартиру може бути відчужено відповідачкою по справі на користь будь-якої іншої особи, що в подальшому може значно утруднити або взагалі зробити неможливим виконання рішення суду, тому ОСОБА_2 звернулась із заявою про забезпечення позову та просилаїї задовольнити. 

Задовольняючи заяву про вжиття заходів забезпечення позову суд першої інстанції виходив з положень чинного цивільно-процесуального закону.

Так, за ч. 2 ст. 149 ЦПК України у забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи. 

Відповідно до ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Згідно п. 1, 2 ч. 1, ч. 3 ст. 152 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб; забороною вчиняти певні дії. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Також суд зробив посилання на розяснення, яке міститься у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, за яким, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки заявника, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. 

Висновок суду першої інстанції про необхідність забезпечення позову обґрунтований тим, що не вжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а такий вид забезпечення позову, як накладення арешту на майно, спосіб забезпечення позову є співмірним із заявленими вимогами.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на обставини, які не мають значення для вирішення питання про забезпечення позову, зокрема на те, що позов не відповідає закону за формою та змістом, на те, що суд зобов`язаний був вжити зустрічне забезпечення, не залучив правонаступника ОСОБА_4 тощо.

Натомість такі посилання не можуть бути підставою для відмови у вжитті заходів забезпечення позову.

Так, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IVсуди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Згідно з Конвенцією про захист прав і основних свобод людини (ст.1) високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені у розділі 1 цієї Конвенції.

Стаття 6 Конвенції гарантує кожному при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків право на справедливий і відкритий розгляд у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Право на ефективний засіб юридичного захисту» встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.
Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Таким чином, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідності до заявлених позовних вимог.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Так, в ухвалі від 17 липня 2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (справа № 6-21250 св 13) дійшов висновку про те, що забезпечення судом позову у виді накладення арешту на об`єкт нерухомого майна означає, що цей об`єкт набуває правового режиму обмеженого в цивільному обороті.

Накладення арешту на спірний об`єкт нерухомого майна унеможливить його відчуження та завідомо убезпечить інтереси обох сторін спору й забезпечить збалансованість інтересів сторін рівним чином, до ухвалення остаточного рішення по цій справі.

До того ж судова колегія враховує що вжиття заходів забезпечення позову має тимчасовий характер, а апеляційна скарга не містить будь-яких переконливих доводів апелянта про те, що накладенням арешту порушуватимуться її права.

За таких обставин судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі – Закон № 540-IX).

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закон № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 травня 2020 року.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Головуючий                                                                О.В. Крилова

Судді:                                                                        С.В. Кухар

       О.З. Поляков