ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/896/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/7762/19 Категорія:  	Мельник І. О. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Бондаренко С. І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       04 червня 2020 року : Черкаський  апеляційний суд в складі:

суддів                                            Бондаренка С. І., Вініченка Б.Б., Новікова О.М.
за участю секретаря                          Чуйко А.В.                               

                       розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу  Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від  02 березня 2020 року, ухваленого у складі судді Мельник І.О., у справі за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства ««Банк «Фінанси та Кредит» про визнання договорів припиненими в порядку захисту прав споживача, повний текст рішення складено 07 березня 2020 року, -

в с т а н о в и в :

               У червні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання договорів припиненими в порядку захисту прав споживача, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 23 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ«Банк «Фінанси та Кредит» (правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») укладено договір кредиту №1039-ЧД. Згідно з п.п.2.1. Договору кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 38700 доларів США з оплатою по процентній ставці 10,7% річних на строк до 22 серпня 2022 року.
               З метою забезпечення виконання зобов`язань за цим договором у цей же день між Банком та позивачем ОСОБА_2 укладено договір поруки, та договір іпотеки між Банком та позивачем ОСОБА_3 . 
               30 травня 2008 року між позичальником, поручителем та Банком укладено додаткові договори до договору кредиту та поруки в частині збільшення процентної ставки за користування кредитними ресурсами до 13,26 процентів річних.
               10 липня 2008 року така ж додаткова угода укладена до договору іпотеки.
               У зв`язку з простроченням внесення чергових платежів, 20 лютого 2009 року за №2184 відповідач направив ОСОБА_1 , як позичальнику, вимогу про дострокове повернення кредитних ресурсів, оплати нарахованих процентів по них, неустойки зі строком виконання упродовж десяти банківських днів з моменту її отримання. 
               12 березня 2009 року відповідач звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовною заявою в порядку статті 1050 ЦК України про стягнення з ОСОБА_1 (як позичальника) та ОСОБА_2 (як поручителя) солідарно суму заборгованості за договором кредиту №1039-ЧД від 23 серпня 2007 року у розмірі тіло кредиту 271464.12 гривень, що еквівалентно 35255,08 доларів США, процентів за користування кредитом – 1046.51 гривна, що еквівалентно 135.91 доларів США, щомісячна комісійна винагорода – 781.74 гривень, пеня – 1504 гривни.
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 липня 2009 року у справі №2-2946/09 поданий позов задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно заборгованість за кредитним договором у відповідності до вказаного розрахунку та судові витрати у справі, а всього 276 526 гривень 36 копійок.
За наслідками виконання вказаного рішення постановою державного виконавця Центрального ВДВС Черкаського міського управління юстиції від 24 червня 2016 року виконавче провадження №37955679 з примусового виконання виконавчого листа Соснівського районного суду м. Черкаси №2-2946 від 21 серпня 2009 на суму боргу 276 526 гривень 36 копійок відносно боржника ОСОБА_1 закінчено у зв`язку з повним фактичним виконанням судового рішення. Аналогічна постанова винесена 24 червня 2016 року відносно солідарного боржника ОСОБА_2 . 
               Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звертались до відповідача з проханням надати підтвердження виконання зобов`язань за договором та вжити заходів до припинення обтяження переданого в іпотеку майна. 
Натомість 7 грудня 2017 року відповідач направив позичальнику лист, де повідомив, що станом на 5 грудня 2017 року вона має заборгованість за кредитним договором.
Також відповідач вживає заходів щодо продажу права вимоги за укладеним договором кредиту, а тому листування не призвело до вирішення спору в позасудовому порядку.
               На підставі викладеного позивачі просили суд визнати припиненим з 15 червня 2016 року договір кредиту №1039-ЧД від 23 серпня 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та кредит».
               Визнати припиненим з 15 червня 2016 року договір поруки №1039-ЧД від 23 серпня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та кредит». 
               Визнати припиненою з 15 червня 2016 року іпотеку нерухомого майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , встановлену на підставі іпотечного договору №1039-ЧД, укладеного 23 серпня 2007 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук В.Я., вилучити з державного реєстру іпотек запис про іпотеку та з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна – запис про заборону відчуження зазначеного майна. 
               Стягнути з ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у розмірі 7500 гривень. 
               Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 березня 2020 року позов задоволено.
       Визнано припиненим з 15 червня 2016 року договір кредиту №1039-ЧД від 23 серпня 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та ВАТ«Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».
       Визнано припиненим з 15 червня 2016 року договір поруки №1039-ЧД від 23 серпня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ВАТ«Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».
       Визнано припиненою з 15 червня 2016 року іпотеку нерухомого майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , встановлену на підставі договору іпотеки №1039-ЧД, укладеного 23 серпня 2007 року між ОСОБА_3 та відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук В.Я., вилучено з державного реєстру іпотек запис про іпотеку та з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна - запис про заборону відчуження зазначеного майна.
       Вирішено питання судових витрат. 
               Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Соснівського районного суду від 07 липня 2009 року у справі №2-2946/09, що ухвалене за наслідками реалізації права відповідача на пред`явлення вимоги в порядку статті 1050 ЦК України, виконане у повному обсязі шляхом зарахування стягнутої суми на розрахунковий рахунок відповідача, що мало місце 15 червня 2016 року, а отже з цієї дати зобов`язання за договором кредиту №1039-ЧД від 23 серпня 2007 року припинені. Аналогічним чином з моменту припинення основного зобов`язання є припиненими і зобов`язання за договором поруки та іпотеки, як акцесорні по відношенню до основного. 
               Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. 
               Доводи апеляційної скарги вмотивовує тим, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 липня 2009 року у справі № 2-2946/09 з позивачів стягнуто заборгованість станом на 20 лютого 2009 року, а останній платіж позичальником було зроблено 10 червня 2016 року. Станом на 07 грудня 2017 року за кредитним договором рахувалась непогашеною заборгованість: за основним боргом - 20038, 33 доларів США; за відсотками - 30153,48 доларів США; за комісією - 82 225 гривень 25 копійок; нарахована пеня - 9498344 гривень 23 копійки. Оскільки дія кредитного договору встановлена до 22 серпня 2022 року, нарахування заборгованості, а також пені є виключним правом Банку, яким він скористався з чітким дотриманням діючого законодавства України. 
               У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачів – адвокат Лучинович І.В. заперечила проти задоволення апеляційної скарги, зазначаючи, що пред`явивши вимогу про дострокове повернення боргу , відповідач змінив умови зобов`язання яке було виконане повністю, а тому зобов`язання за кредитним договором припинились, в тому числі і право нараховувати проценти після закінчення строку кредитування.
               Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.
       Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
       Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
       Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
       Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
       Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
               Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
               В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між ОСОБА_1 та ВАТ«Банк «Фінанси та Кредит» 23 серпня 2007 року укладено кредитний договір №1039-ЧД, згідно з п.2.1 якого, кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 38700 доларів США зі сплатою 10,7 % процентів річних (т1 а.с.26-28). 
               В забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором 23 серпня 2007 року між ВАТ«Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №1039-ЧД, відповідно до якого останній узяв на себе солідарну відповідальність із позичальником за виконання зобов`язань передбачених кредитним договором (т1 а.с 30-31). 
               Додатковим забезпеченням виконання зобов`язань є іпотечний договір №1039-ЧД від 23 серпня 2007 року, укладений між ОСОБА_3 (іпотекодавець) та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (іпотекодержатель), згідно з пунктами 1, 2 якого іпотекодавець передає в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 , як забезпечення повернення кредитних ресурсів, виданих ОСОБА_1 за кредитним договором №1039-ЧД від 23 серпня 2007 року (т1 а.с. 33-36).
               Між позивачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 30 травня 2008 року укладено відповідні додаткові договори до кредитного договору №1039-ЧД від 23 серпня 2007 року та договору поруки №1039-ЧД від 23 серпня 2007 року в частині збільшення процентної ставки за користування кредитними ресурсами до 13,26 % річних (т1 а.с. 29, 32). Така ж додаткова угода 10 липня 2008 року укладена між ОСОБА_3 та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до іпотечного договору №1039-ЧД від 23 серпня 2007 року (т1 а.с. 37-38).
               Згідно пункту 3.2. кредитного договору позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим Договором до 22 серпня 2022 року. 
               Пунктом 3.4 кредитного договору передбачено право кредитора вимагати дострокового повернення кредитних ресурсів, сплати нарахованих процентів по них, неустойки відповідно до умов Договору, а позичальник зобов`язаний здійснити повне погашення заборгованості за цим Договором, тобто повернути отримані кредитні ресурси та сплатити всі проценти протягом 10 банківських днів з моменту отримання вимоги банку (т1 а.с. 26-27).
       Відповідач 20 лютого 2009 року направив позивачу ОСОБА_1 як позичальнику, вимогу №2184 про дострокове повернення кредитних ресурсів за кредитним договором №1039-ЧД від 23 серпня 2007 року, оплати нарахованих процентів по них, неустойки зі строком виконання упродовж десяти банківських днів з моменту її отримання (т1 а.с 44).
       Через неналежне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 12 березня 2009 року звернулося до Соснівського районного суду міста Черкаси з позовною заявою про стягнення заборгованості по кредитному договору, згідно з якою в порядку ч.2 ст. 1050 ЦК України просило стягнути з ОСОБА_1 (як позичальника) та ОСОБА_2 (як поручителя) солідарно на користь ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» прострочену заборгованість за договором кредиту №1039-ЧД від 23 серпня 2007 року у розмірі: 271464 гривень 12 копійок – по простроченому кредиту; 1046 гривень 51 копійка – відсотків за користування кредитом; 781 гривня 74 копійки – щомісячної комісійної винагороди та 1504 гривень – пені за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за договором кредиту (т1 а.с.45-46).
       Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 липня 2009 року у справі №2-2946/09 позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором в сумі 274 739 гривень 36 копійок та судові витрати у справі, а всього 276 526 гривень 36 копійок (т1 а.с. 48-50). 
Такими діями ВАТ «Банк «Фінанси та кредит», як сторона укладеного кредитного договору, змінило строк виконання зобов`язання, а тому посилання апелянта на дію кредитного договору до 22 серпня 2022 року є необґрунтованим.
       Отже, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси відповідача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 
       Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц. 
Відповідно до частини третьої статті 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалась, на його банківський рахунок. 
       15 червня 2016 року відповідачем ОСОБА_2 було виконане рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 липня 2009 року, сума заборгованості за кредитним договором, встановлена рішенням суду була сплачена в повному обсязі на користь ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», шляхом сплати грошових коштів через виконавчу службу (остаточний розмір стягнутої суми за вказаним рішенням зарахований на розрахунковий рахунок відповідача), що підтверджується розпорядженням державного виконавця №43896753 від 15 червня 2016 року (т1 а.с. 60-61).        
       Постановою державного виконавця Центрального відділу ДВС Черкаського міського управління юстиції від 24 червня 2016 року виконавче провадження №37955679 з примусового виконання виконавчого листа Соснівського районного суду м. Черкаси №2-2946 від 21 серпня 2009 року на суму боргу 276 526 гривень 36 копійок відносно боржника ОСОБА_1 закінчено у зв`язку з повним фактичним виконанням судового рішення. Аналогічна постанова винесена 24 червня 2016 року відносно солідарного боржника ОСОБА_2 (т1 а.с. 52, 53).
       Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. 
       Таким чином з часу зарахування на банківський рахунок сум, стягнутих за рішенням суду або добровільно сплачених позичальником на вимогу про дострокове повернення позики, ці зобов`язання вважаються припиненими. 
       З моменту припинення основного зобов`язання є припиненими і зобов`язання за договором поруки та іпотеки, як акцесорні по відношенню до основного.
       Іпотека є різновидом застави.(ч.1 ст.575 ЦК України)
       Згідно із частиною першою статті 593 ЦК України право застави припиняється у разі: припинення зобов`язання, забезпеченого заставою; втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; реалізації предмета застави; набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом.
       Відповідно до ч.5 ст.3 Закону України «Про іпотеку», іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
       Відповідно до положень частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору.
       Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).
       Частиною другою статті 548 ЦК України встановлено, що недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Тобто, за виключенням гарантії (стаття 562 ЦК України), лише дійсні вимоги можуть бути забезпечені.
       Частинами першою, другою статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.
       Відповідно до частини першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
       Тобто порука є додатковим (акцесорний) способом забезпечення виконання зобов`язань, а тому такі правочини щодо встановлення забезпечення матимуть юридичне значення тільки тоді, коли мають юридичну силу основні зобов`язання.
       Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц згідно з якою, враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, Велика Палата відступила від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа № 6-75цс14), від 03 лютого 2016 року (справа № 6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа № 6-1199цс16) про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки. 
               За таких обставин, апеляційний суд, не вбачає підстав для зміни чи скасування правильного по суті та справедливого рішення суду.
               Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,- 

п о с т а н о в и в :

       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» - залишити без задоволення, а рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 березня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства ««Банк «Фінанси та Кредит» про визнання договорів припиненими в порядку захисту прав споживача – залишити без змін. 
               Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення. Вказаний строк продовжується на строк дії карантину встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).
       Повний текст постанови складений 4 червня 2020 року.

Судді