Дата документу 11.03.2020 Справа № 336/5581/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 336/5581/18         Головуючий у 1 інстанції: Щаслива О.В.
 
Провадження № 22-ц/807/479/20        Суддя-доповідач: Маловічко С.В. 

                                                         
П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 березня 2020 року                                                 м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Маловічко С.В.
суддів:        Гончар М.С.
                       Подліянової Г.С.

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Запорізької області, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, вимоги по якому збільшив протягом судового розгляду, про відшкодування майнової та моральної шкоди, що спричинена незаконним рішенням посадової особи органу досудового розслідування.

В уточненому позові (а с. 202-206 т. 1) зазначив, що слідчим відділом прокуратури Запорізької області проводиться досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 42017081020000126 від 25 жовтня 2017 року, за ознаками ч. 1 ст. 366 КК України за фактом внесення слідчим слідчого відділення Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області Зайцевим Є.С. недостовірних відомостей до офіційних документів в кримінальному провадженні за номером 12015080080003335. 26 грудня 2017 року постановою прокурора відділу прокуратури Запорізької області йому відмовлено у визнанні потерпілим в означеному кримінальному провадженні. Вказану постанову, копію якої він отримав лише 14 березня 2018 року, скасовано ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14.06.2018 року, що свідчить про порушення законності співробітниками прокуратури Запорізької області.
У зв`язку з захистом свого права як учасника кримінального провадження він зазнав майнової шкоди, так як поніс видатки з отримання правничої допомоги, зокрема, з підготовки скарги слідчому судді на постанову прокурора відділу прокуратури області від 14.03.2018 року; зі складання клопотання слідчому судді від 28.03.2018 року; зі складання клопотання слідчому судді від 26.03.2018 року; зі складання скарги слідчому судді на постанову прокурора відділу прокуратури Запорізької області від 26.12.2017 року в кримінальному провадженні № 42017081020000126.

Крім того, він поніс видатки з виготовлення копій документів під час оскарження процесуальних дій на досудовому розслідуванні в сумі 462 грн., які з урахуванням витрачених на отримання правової допомоги коштів в сумі 2763 грн. 02 коп., становлять 3225 грн. 02 коп.
Поряд з майновою шкодою позивач зазнав душевних страждань через тривале порушення його права як учасника кримінального провадження, яке він намагався поновити шляхом подання численних клопотань слідчому та прокурору, скарг слідчому судді. Усвідомлення безвихідності намагань переконати службових осіб органу досудового розслідування в необхідності надання йому статусу потерпілого і, як наслідок, втрата віри в законність та справедливість правоохоронної системи, посилили вказані переживання. Заподіяну йому моральну шкоду ОСОБА_1 оцінює в 510000 грн.

Також позивач просив стягнути з Державної казначейської служби вартість витрат з отримання професійної правничої допомоги в сумі 1391 грн. 79 коп., що він поніс за складання позову в первісній редакції, та 700 грн., сплачених ним за складання уточненого позову.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2019 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість у зв`язку з неправильним встановленням судом дійсних обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, неврахуванням іншої судової практики у тотожних справах з його участю, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржником зазначено, що скасування ухвалою суду постанови прокурора про відмову у визнанні його потерпілим є безумовною підставою для відшкодування шкоди. Наявність вищевказаної ухвали слідчого судді свідчить про порушення прав та інтересів громадянина, що беззаперечно доводить спричинення йому моральної шкоди, а понесені витрати на відстоювання цього права мають розцінюватись як майнова шкода, яка підлягає відшкодуванню за рахунок держави. 

У відзиві на апеляційну скаргу прокуратура Запорізької області зазначає, що наявність рішення слідчого судді про скасування постанови про відмову у визнанні позивача потерпілим у кримінальному провадження не є безумовною підставою для відшкодування шкоди за рахунок держави, оскільки таке порушене право позивач було відновлено у межах цього ж кримінальному провадженні. При цьому, прокуратурою наголошено на висловлених правових позиціях Верховного Суду та рішеннях Європейського Суду, якими визнано, що поновлення права особи під час досудового розслідування становить достатньо справедливу сатисфакцію. Також прокуратурою зазначено, що є безпідставними посилання позивача на рішення ЄСПЛ у справах, якими вирішувались інші правовідносини. 

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника Державної казначейської служби України - Орлової О.О., яка заперечувала проти скарги та просила залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом як учасник кримінального провадження, якому було завдано шкоду протиправною відмовою прокуратури Запорізької області у задоволенні клопотання про визнання його потерпілим у кримінальному провадженні № 42018080000000126 від 25.10.2017 за ч. 1 ст. 366 КК України. 
Незаконність таких дій позивач обґрунтовував ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14.06.2018, якою в порядку ст. 307 КПК України задоволено скаргу ОСОБА_1 та скасовано постанову прокурора відділу прокуратури області від 26.12.2017 про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілим у кримінальному провадженні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що сам факт наявності такого рішення слідчого судді не є безумовною підставою для відшкодування шкоди та не вказує на неправомірність дій посадових осіб органу прокуратури. Тому у правовідносинах, що виникли між сторонами, відсутні підстави для відшкодування майнової та моральної шкоди .

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим з огляду на наступне.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 Цивільного Кодексу України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

За положеннями ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійснення нею своїх повноважень, відшкодовується державою. Автономної Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно віл вини цієї особи.
Зі змісту ст. 1174 ЦК України випливає, що суб`єктом завдання шкоди за цією статтею є тільки посадова або службова особа органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

Таким чином, для настання відповідальності за спричинену посадовою або службовою особою органу державної влади шкоду у відсутність підстав для застосування положень частини першої статті 1176 ЦК України в силу ч. 6 ст. 1176 ЦК України, ст. 1174 ЦК України необхідно констатувати сукупність таких передумов, як: незаконність рішення, дії, бездіяльності посадової особи (1), наявність шкоди для прав та інтересів громадянина (2), причинно-наслідковий зв`язок між незаконними діями або бездіяльністю та отриманою шкодою.

У зв`язку із відсутністю сукупності вищевказаних підстав, суд першої інстанції 
обґрунтовано встановив відсутність підстав для задоволення позову.

Так, можливість захисту інтересів учасника кримінального провадження передбачена главою 26 КПК України, що внормовує питання оскарження слідчому судді рішень, дій чи бездіяльності під час досудового розслідування, визначаючи предметом оскарження, в тому числі, і постанову про відмову у визнанні потерпілим.

Позивач отримав захист у зв`язку із скасуванням слідчим суддею постанови прокурора про відмову у задоволенні клопотання про визнання потерпілим.

Сам по собі факт скасування процесуального рішення прокурора не свідчить про незаконність означеного рішення; більш того, такий спосіб захисту учасника кримінального провадження, як визнання рішень, дій та бездіяльності незаконними або протиправними не передбачений статтею 307 КПК України, яка містить вичерпний перелік ухвал слідчого судді за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування.

Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого чи прокурора не може бути оскаржена, окрім ухвали про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження, скарги на відмову слідчого, прокурора в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження з підстав, визначених пунктом 9-1 частини першої статті 284 цього Кодексу, про скасування повідомлення про підозру та відмову у задоволенні скарги на повідомлення про підозру, в силу ст. ст. 307, 309, 395 КПК України.

Необхідно наголосити, що Верховним Судом у постанові від 11.09.2019 у справі № 336/5519/18 зазначено, що оскарження процесуальних рішень органу досудового розслідування в порядку кримінального судочинства є механізмом реалізації права на судовий контроль за додержанням прав особи в кримінальному провадженні та скасування таких рішень в судовому порядку не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а задоволення вимог про визнання потерпілим є достатньою сатисфакцією. 
У постанові Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 338/12193/16-ц наведено висновок, що реалізація особою її права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом у разі задоволення таких скарг, становить достатньо справедливу сатисфакцію для такої особи. Цей висновок узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2001 у справі «Перна проти Італії» та від 09.02.2007 у справі «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі.
Аналогічна позиція міститься також у постановах Верховного Суду від 11.02.2019 у справі № 233/4186/16-ц, від 11.02.2019 у справі №158/715/17, від 04.07.2018 у справі № 614/2328/17, від 26.09.2018 у справі № 638/12068/16-ц, від 04.07.2018 у справі № 638/14260/16-ц.
Отже, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у відшкодуванні моральної шкоди позивачу, постановивши рішення із врахуванням правової позиції Верховного Суду та висновки, наведені у рішеннях ЄСПЛ.

Відповідно до ч. 5, 6 ст. 4 цього Закону, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

За змістом вказаних норм законодавства, право на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями (іншими незаконними діями або бездіяльністю) органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду, має фізична особа (громадянин), відносно якої цими органами, прокуратурою або судом здійснювались незаконне засудження, незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконне взяття і тримання під вартою, незаконне притягнення як обвинуваченого та інші дії, визначені у статті 1176 ЦК України, та в Законі України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", та у випадку постановлення відносно даної особи (громадянина) виправдувального вироку суду, закриття кримінального провадження, закриття справи про адміністративне правопорушення.

Таких порушень відносно нього з боку органів досудового розслідування позивач не зазнав, а його право на набуття статусу потерпілого було захищено в порядку КПК шляхом задоволення скарги, та органом досудового розслідування на підставі ухвали слідчого судді Чайкіна В.В. було визнано потерпілим у кримінальному провадженні. 

Крім того, поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 23 ЦПК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність передбачених статтею 1176 ЦК України правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, у зв`язку з чим обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.
Суд першої інстанції було вірно встановлено, що відносно ОСОБА_1 відповідачами у справі не здійснювались дії, визначені статтею 1176 ЦК України та положеннями Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду".

Тоді як частиною 2 ст. 1176 ЦК України передбачено, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 було завдано моральну шкоду, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки право на відшкодування моральної шкоди, завданої такими незаконними діями має лише та фізична особа (громадянин), відносно якої цими органами, здійснювались процесуальні дії, визначені статті 1176 ЦК України.

Безпідставними є доводи ОСОБА_1 щодо необхідності застосування при вирішенні даної справи наведеної в апеляційній скарзі судової практики Європейського суду з прав людини, оскільки остання не є релевантною у спірних правовідносинах.

Зокрема, не підлягають застосуванню у спірних правовідносинах висновки ЄСПЛ, зроблені у справі «Артур Іванов проти Росії» (заява № 62798/09), оскільки у даному випадку Суд визнав відсутність факту порушення ст. 13 Конвенції (право на ефективний засіб судового захисту) у зв`язку із неналежною сумою компенсації, яку вставлено національними судами. Разом з цим присудив компенсацію за порушення ст. З Конвенції (заборона нелюдського або такого, що принижує гідність поводження).

Аналогічним чином не можуть бути застосовані до спірних правовідносин висновки ЄСПЛ, зроблені у справі "Ромашов проти України" (Заява № 67534/01), оскільки констатовані Судом порушення п. 1 ст. 6 та ст. 13 Конвенції стосувались невиконання остаточного судового рішення у справі заявника та відсутності ефективних засобів захисту у зв`язку з цим; у справі «Єрохін та інші проти України» (Заява № 4043/08) - порушення п. 1 ст. 6 та ст. 13 Конвенції стосувались розгляду національними судами справ понад розумний строк та відсутності ефективних засобів захисту у зв`язку з цим; у справі «Загородній проти України» (Заява № 27004/06) - порушення пунктів 1, 3 ст. 6 Конвенції стосувались обмеження права заявника на вільний вибір захисника у кримінальному провадженні.
Що стосується неодноразових посилань позивача на ухвалене у іншій цивільній справі за його тотожнім позовом позитивного рішення про задоволення позову, то колегія наголошує на тому, що воно не створює преюдиції для цієї справи, а також не є такою, що підлягає врахуванню у цій справі, оскільки не є ані правовим висновком, ані правовою позицію вищого суду, обов`язковість врахування якої передбачена процесуальним законом. 
Інші докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2019 рокуу цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 13 березня 2020 року

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Подліянова Г.С.