УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №288/832/16-ц Головуючий у 1-й інст. Рудник М. І. 
Категорія 5 Доповідач Коломієць О. С.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді:         Коломієць О.С.
суддів: Шевчук А.М., Талько О.Б. 
з участю секретаря
судового засідання:         Драч Т.А. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №288/832/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , територіальної громади смт Попільня в особі Попільнянської селищної ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1  -  ОСОБА_3 на рішення Попільнянського районного  суду Житомирської  області від 09 грудня 2019 року, яке ухвалено суддею Рудник М.І. у смт Попільня
в с т а н о в и в:
В липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона з 1989 року зареєстрована та проживає в будинку своєї свекрухи – ОСОБА_4 , що розташований за адресою: АДРЕСА_2 та належав останній за життя на праві власності на підставі договору купівлі–продажу від 08 серпня 1978 року. Вказаний будинок розділено на дві квартири, в одній з яких проживає позивач, тобто відкрито та добросовісно володіє нерухомим майном понад десять років та сплачує комунальні послуги. Проте, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла та незабаром після її смерті позивач дізналася, що згідно договору купівлі–продажу від 30 червня 2011 року, власником будинку став ОСОБА_2 . Згідно зазначеного договору було відчужено житловий будинок: житловою площею – 49.0 кв.м., загальною площею - 101.2 кв.м. В свою чергу, документом, що підтверджує право власності продавця на предмет договору, є договір купівлі – продажу від 08 серпня 1978 року. Позивач стверджує, що за договором від 08.08.1978 р. померла ОСОБА_4 придбала лише 49.0 кв.м. даного будинку. За час проживання в будинку ОСОБА_1 за погодженням із попереднім власником, у 2001 році здійснила за власний рахунок перепланування будинку на дві квартири. В одній з цих квартир, загальною площею 44.0 кв.м, житловою – 18.3 кв.м. (в технічному паспорті за № 1) позивач мешкає по сьогоднішній день. З метою захисту своїх порушених прав позивач звернулася до суду.
Рішенням Попільнянського районного  суду Житомирської  області від 09 грудня 2019 року відмовлено в задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , територіальної громади смт Попільня в особі Попільнянської селищної ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1  – адвокат Ткачук А.О. звернувся із апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування скарги зазначає, що при ухваленні рішення судом було залишено поза увагою розбіжність у технічних даних всього житлового будинку, який складається з двох квартир, а саме, що при укладенні договору купівлі-продажу від 08 серпня 1978 року загальна житлова площа будинку за вказаним договором становила 49.0 кв.м., в свою чергу, згідно договору від 30 червня 2011 року - загальна площа будинку становила 101.2 кв.м., що свідчить про збільшення загальної площі будинку. Однак, суд не дав жодної оцінки цьому факту. На думку скаржника, різниця з технічними характеристиками договорів купівлі-продажу свідчить про те, що на момент укладення договору купівлі-продажу від 08 серпня 1978 року частина будинку взагалі не відчужувалась і належала іншій особі невідомій позивачу. Також судом залишено поза увагою факт добросовісного заволодіння позивачем спірною квартирою і те, що ОСОБА_1 не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності на вказане житло. Крім того, судом не взято до уваги і те, що позивач з 1989 року зареєстрована у спірному будинку. Скаржник зазначає, що ОСОБА_4 згідно договору купівлі-продажу від 08 серпня 1978 року була власником лише 49.0 кв.м. домоволодіння і за життя не знала хто саме є власником іншої неподіленої частини житлового будинку, який було розділено лише в 2001 році, а тому суд безпідставно відмовив їй у задоволенні позовних вимог.
У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Омельчук В.О. просив апеляційну скаргу позивача відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. При цьому зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки суд першої інстанції під час розгляду справи вірно встановив обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з нормами чинного законодавства.
В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити. 
Відповідач ОСОБА_2 та представник територіальної громади смт Попільня в особі Попільнянської селищної ради в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від представника селищної ради надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що згідно договору купівлі – продажу від 08 серпня 1978 року, ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_6 купила житловий будинок з господарчими будівлями, розташований в АДРЕСА_2 , який складається в цілому з будинку дерев`яновалькованого, облицьованого цеглою на три кімнати, загальною жилою площею 49.00 кв.м, окремо сарай та погріб, жилий будинок, розташований на держземфонді, розміром 1516.2 кв.м. (а.с.4-5).
Відповідно до договору купівлі – продажу від 30 червня 2011 року, ОСОБА_4 (продавець) передала, а ОСОБА_2 (покупець) прийняв у власність житловий будинок АДРЕСА_2 , житловою площею 49.0 кв.м., загальною площею 101.2 кв.м., який розташований на приватизованій земельній ділянці розміром 0.1516 га. (а.с.6).
Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_2 , виготовленого на замовлення ОСОБА_1 , станом на 14 вересня 2015 року, при експлікації приміщень вказано, що житловий будинок складається з квартири 1, загальною площею 44.0 кв.м. (житлова площа – 18.3. кв.м.) та з квартири 2, загальною площею 55.1 кв.м (житлова площа – 29.5 кв.м.), а всього - загальна площа становить 99.1 кв.м.(житлова – 47.8 кв.м.) (а.с.7-9).
Як вбачається з копії паспорту ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , остання з 21.07.1989 року зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 (а.с.10-11).
Відповідно до довідки № 1072 від 11 травня 2018 року, виданої виконавчим комітетом Попільнянської селищної ради Попільнянського району Житомирської області, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.141)
Згідно відомостей наданих ПАТ «Житомиргаз» від 22.11.2018 року за вих. № Сз-17870-1118 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_3 , АДРЕСА_2 , відповідно до даних білінгової системи RGC Billing, відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 . З 01.07.2015 року по даний час оплата не проводилась на показник 5005 м.куб., рахується заборгованість в сумі – 95.41 грн. (а.с.189).
Також, судом встановлено, що Попільнянською селищною радою 16 жовтня 2019 року складено Акт обстеження домоволодіння АДРЕСА_4 з метою встановлення факту проживання ОСОБА_1 . Відповідно до вказаного акту, робочою комісією в складі начальника юридичного відділу Попільнянської селищної ради, депутата Попільнянської селищної ради, інспектора з питань благоустрою, відділу містобудування, архітектури, ЖКГ та інвестицій Попільнянської селищної ради проведено обстеження домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.207). Невід`ємним додатком до Акту є фото – звіт обстеження земельної ділянки (а.с.208).
За результатами вказаного обстеження встановлено, що домоволодіння за адресою АДРЕСА_5 знаходиться в занедбаному стані, будинок потребує ремонту, територія частково поросла чагарниками, паркан частково зламаний, у колодязі в воді плаває сміття, на час обстеження домоволодіння будинок був зачинений, ОСОБА_1 була відсутня. Комісія поспілкувалася із сусідами, а саме ОСОБА_7 , що проживає по АДРЕСА_6 (навпроти спірного будинку) та з ОСОБА_8 , що проживає по АДРЕСА_7 та зі слів сусідів встановила, що ОСОБА_1 за АДРЕСА_2 фактично не проживає, лише інколи навідується та наглядає за будинком. Згідно результатів обстеження комісія дійшла висновку, що ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 фактично не проживає. 
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела належними та допустимими доказами підстав для набуття права власності за набувальною давністю і остання в розумінні положень ст.344 ЦК України не є добросовісним набувачем.
Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного. 
Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17.
Встановлені судом першої інстанції обставини свідчать про те, що позивач була обізнана відносно того, що власником спірного будинку була ОСОБА_6 , яка за життя розпорядилася своїм майном на власний розсуд, відчуживши його за договором купівлі-продажу від 30 червня 2011 року ОСОБА_2 . При цьому у вказаному правочині об`єктом продажу був цілий житловий будинок, жодних застережень щодо наявності двох квартир, одна з яких належить позивачу, даний договір не містить. 
Також позивач при поселенні у спірний будинок в 2001 році за згодою ОСОБА_6 достовірно знала про відсутність підстав для набуття цього домоволодіння у власність, а тому не можна вважати володіння позивачем будинком добросовісним.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, встановивши, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знав і не повинен був знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності, однак таких обставин у справі не встановлено.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач не є добросовісним набувачем спірного будинку, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності за правилами ст.344 ЦК України.
Доводи апеляційної скарги про те що, різниця за технічними характеристиками договорів купівлі-продажу від 08.08.1978 р. та від 30.06.2011 р. свідчить про добросовісність набуття позивачем майна у власність, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу від 08 серпня 1978 року частина будинку взагалі не відчужувалась і належала іншій особі невідомій позивачу є безпідставним, оскільки будь-яких доказів на підтвердження розмежування у встановленому законом порядку спірного будинку на дві квартири на момент укладення вказаних договорів та придбання і відчуження власниками лише частини будинку, позивач суду не надала. 
Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Доводи апеляційної скарги позивача фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування, а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення  з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  -  ОСОБА_3  залишити без задоволення, а рішення Попільнянського районного  суду Житомирської  області від 09 грудня 2019 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 05 березня 2020 року. 

Головуючий                                               Судді