Справа № 423/2698/19 
Провадження № 22-ц/810/174/20 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       13 квітня 2020 року   місто Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Авалян Н.М. (суддя-доповідач) 
суддів – Єрмакова Ю.В., Луганської В.М.
за участю секретаря судового засідання – Перишкіна Т.М.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження 
апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця»
на рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 28 листопада 2019 року (суддя Архипенко А.В.) 
у справі про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця»
встановив:

Короткий зміст позовних вимог та відзиву на позовну заяву
24 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого вказав, що в період часу з 11 липня 2016 року по 17 липня 2017 року він працював бригадиром (звільненим) підприємств залізничного транспорту 6-го розряду Виробничого підрозділу «Дебальцевське вагонне депо» Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». З березня 2017 року відповідач припинив виплачувати заробітну плату, хоча продовжував її нараховувати. Станом на 17 липня 2017 року відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна плата за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року у розмірі 22698,97 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача.
Відповідач у відзиві на позов просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на наступні обставини. Виконання АТ «Українська залізниця» обов`язків, передбачених діючим законодавством України, унеможливлено форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили), що підтверджується Науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України. Місце роботи позивача знаходиться на тимчасово окупованій території Донецької області, у зв`язку з чим відсутній доступ позивача до первинних документів. З вказаної підстави нарахування заробітної плати в період часу 15 березня 2017 року по 17 липня 2017 року було припинено. На час розгляду справи відсутня можливість підтвердити інформацію щодо фактичного виконання позивачем робіт, визначених трудовим договором, а також здійснити нарахування заробітної плати та інших виплат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Попаснянського районного суду Луганської області від 28 листопада 2019 року позов задоволено. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній плати в розмірі 22 698,97 грн. Вирішено питання про судові витрати.
Задовольняючи позов , суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не виплатив позивачу заборгованість із заробітної плати та критично оцінив посилання відповідача на існування форс-мажорних обставин, які унеможливили здійснити розрахунок з позивачем. При вирішенні справи суд керувався ст. 43 Конституції України, ст. 1,21, 22 Закону України «Про оплату праці», ст. 94,  116 КЗпП України. 

Узагальнені доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу. 
В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати і ухвалити рішення про відмову у задоволенні позову. Апеляційна скарга містить доводи аналогічні тим, що викладенні у відзиві на позовну заяву. 
Позивач правом відзиву на апеляційну скаргу не скористався та просив розглянути справу у його відсутності.

Стислий виклад встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи
Судом встановлено, що сторони перебували у трудових відносинах. Позивач працюовав на посаді бригадира (звільненого) підприємств залізничного транспорту 6-го розряду Виробничого підрозділу «Дебальцевське вагонне депо» Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».
На підставі Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання акціонерного товариства «Українська залізниця» від 31 жовтня 2018 року № 938 змінено організаційну форму відповідача Приватного акціонерного товариства «Українська залізниця» на Акціонерне товариство «Українська залізниця» (скорочено - АТ «Укрзалізниця»).
17 липня 2017 року позивача було звільнено на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (за скороченням штату).
На підтвердження розміру нарахованої, але не виплаченої заробітної плати позивачем надано довідку, підписану начальником та головним бухгалтером Виробничого підрозділу «Дебальцевське вагонне депо», в якій зазначено, що позивачу з березня по липень 2017 року нараховано заробітну плату у розмірі 22698,97 грн., а також зазначено про те, що відсутнє документальне підтвердження виплати нарахованої заробітної плати.
Відповідачем надана довідка про те, що позивачу з січня по березень 2017 року нараховано заробітну плату у розмірі 11216,63 грн., а з квітня по липень 2017 року заробітна плата не нараховувалась. 

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції
Апеляційний суд, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням рішення про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що надана позивачем довідка Виробничого підрозділу «Дебальцевське вагонне депо» про нараховану заробітну плату відповідачем не спростована, а також відповідачем не надано доказів, що відображені у довідці відомості є недостовірними, а довідка підписана неповноважними посадовими особами структурного підрозділу.
       Суд не прийняв до уваги ту обставину, що відповідач втратив доступ до первинних кадрових та бухгалтерських документів структурного підрозділу «Дебальцевське вагонне депо», вказавши на те, що обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, вести бухгалтерський, податковий облік законом покладено саме на працедавця, а не на працівника, а існування форс-мажорних обставин, встановлених висновком Торгово-промислової палати, не звільняє відповідача від обов`язку виплатити позивачу заборгованість по заробітній платі.
Апеляційний суд вважає висновки суду першої інстанції помилковими та зауважує наступне.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Апеляційний суд при вирішенні справи враховує правові висновки,висловлені Касаційним цивільним судом Верховного Суду в постанові від 23 березня 2020 року у справі № 369/28/19 за аналогічним позовом до ПАТ «Українська залізниця» працівника, звільненого 17 липня 2017 року з структурного підрозділу відповідача, який перебуває на тимчасово окупованій території Донецької області. В постанові зазначено наступне.
«Частиною четвертою статті 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче   від визначеної законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою  статті 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена,     як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації  і максимальним розміром не обмежується.
Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений  у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.
Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. 
Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.
Проте в матеріалах справи відсутні розрахунково-платіжні відомості позивача та інші документи з обліку праці та зарплати за спірний період.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних    із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.
Згідно положень статей 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи,
їхніх представників.
Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності заборгованості у відповідача із виплати заробітної плати за вказаний період    у зазначеному розмірі, а надані нею докази не є належними доказами в силу положень статті 77 ЦПК України.
Сам по собі факт звільнення позивача з ПАТ «Українська залізниця» не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.
Указане узгоджується з правовим висновком, який викладений Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 11 квітня  2019 року у справі № 408/2445/17-ц (провадження № 61-36644св18)».
       З матеріалі справи, що переглядається, вбачається наступне.
       Позивач працював в структурному підрозділі відповідача, який знаходиться на тимчасово окупованій території Донецької області.
З 20 березня 2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно АТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі у Донецькій області, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, у тому числі затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників, про що зазначено у Науково-правовому висновку Торгово-промислової палати України  від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2.
На підтвердження розміру нарахованої, але не виплаченої заробітної плати позивачем надано довідку, підписану начальником та головним бухгалтером Виробничого підрозділу «Дебальцевське вагонне депо», в якій зазначено наступне:
позивачу за спірний період 2017 року нараховано заробітну плату: у березні – 5259,51 грн., у квітні – 3098,19 грн., у травні – 3240,87 грн., у червні – 3240,87 грн., у липні – 13629,05 грн., а всього 28468,49 грн.;
після відрахувань з нарахованих сум заробітної плати податків та зборів до виплати позивачу належить заробітна плата за спірний період 2017 року: за березень – 4182,28 грн., за квітень – 2463,63 грн., за травень – 2577,08 грн., за червень – 2577,08 грн., за липень – 10898,90 грн., а всього 22698,97 грн.
Відповідач цю довідку не визнав та надав суду довідку про те, що позивачу в березні 2017 року нараховано заробітну плату у розмірі 2414,16 грн., а з квітня по липень 2017 року заробітна плата не нараховувалась.
Відповідач у відзиві на позов визнав, що нарахована за березень 2017 року заробітна плата позивачем в касі дирекції в м.Лиман Донецької області не отримана.
Таким чином, з урахуванням встановлених обставин справи, а також з системного аналізу норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт виконання ним своїх трудових обов`язків в період з другої половини березня по липень 2017 року та факт наявності заборгованості по заробітної плати за вказаний період. Надана позивачем довідка про заборгованість із заробітної плати, за відсутності інших доказів, не є належним та достатнім доказом для задоволення позову.
Разом з тим, оскільки відповідач визнав заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року у розмірі 2414,16 грн., позов підлягає задоволенню в зазначеній частині.
Вказаний розмір заробітної плати нарахований з урахуванням податків та обов`язкових платежів. Після проведення визначених законодавством відрахувань до виплати позивачу належить 1919,70 грн. 

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалене у справі рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.
       Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 376 ЦПК України  підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції        визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
        Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
        Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
       Оскільки суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову з вказаних вище підстав.

       Розподіл судових витрат 
       Позивача звільнено від сплати судового збору на підставі  п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
Відповідно до ч.1 ст.141 ст. ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
       За подання апеляційної скарги відповідачем Акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» сплачено та зараховано до спеціального фонду державного бюджету України судовий збір у розмірі 1152,60 грн., що підтверджено документально (а.с.49,58).
       Оскільки позивача відповідно до Закону звільнено від сплати судового збору, а позов задовольняється частково у розмірі 10% від ціни позову, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 192,10 грн., з яких: 76,84 грн. - за подання позову у розмірі (10% від мінімально визначеної ставки судового збору за вимогою майнового характеру 768,40 грн.) та 115,60 грн. - за подання апеляційної скарги у розмірі (10% від ставки судового збору 1152,60 грн.)
       Сплачений відповідачем судовий збір у розмірі 960,50 грн. (1152,60 грн. – 192,10 грн.) компенсується за рахунок держави.
Керуючись ст.ст.141,367, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 388, 389, 390, 391 ЦПК України, 
постановив :

       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» задовольнити частково.
Рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 28 листопада 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за березень 2019 року у розмірі 2414 (двох тисяч чотириста чотирнадцяти) гривень 16 копійок, визначену з урахуванням податків та обов`язкових платежів. 
Компенсувати Акціонерному товариству «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» за рахунок держави витрати по сплаті судового збору, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, у розмірі 1152 (однієї тисячі сто п`ятдесят дві) гривні 60 копійок. 
Постанова набирає законної сили з дня проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови (15 квітня 2020 року).
Процесуальний строк касаційного оскарження продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).
Відомості про учасників справи:
позивач – ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 );
відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» (ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України - 40150216, юридична адреса: 84400, Донецька область, м. Лиман, вул. Привокзальна, буд. 22).

Судді:                                                                        Н.М.Авалян

                                                                                       Ю.В.Єрмаков

       В.М.Луганська