УХВАЛА
18 травня 2020 року
м. Київ
справа №303/1512/19
провадження №61-7304ск20
Верховний Суд у складі суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського районного суду Закарпатської області від 22 серпня 2019 року та на постанову Закарпатського апеляційного суду від 12 березня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк», Управління державного казначейства в Печерському районі м. Києва, Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції в місті Києві, третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення матеріальної шкоди,  
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення матеріальної шкоди, в обґрунтування якого посилався на рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 27 травня 2014 року на його користь стягнуто з ПАТ АТ «Укргазбанк» депозитний вклад у сумі 10000,00 доларів США та 12% річних за користування депозитом з 19 лютого 2008 року до 21 лютого 2010 року у сумі 12 400,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті на день винесення судового рішення становило 145714,28 грн. по курсу Національного банку України. Вказану суму коштів банк перерахував на рахунок відповідача в Печерському РВ ДВС 10 грудня 2014 року, а територіальний відділ органу державної виконавчої служби в два етапи перерахував вказану суму на його рахунки (10 березня 2015 року та 27 квітня 2015 року). Таким чином, на день виплати ним фактично отримано 6683 доларів США, тобто через курсову різницю за період з 27травня 2010 року до березня-квітня 2015 року ним недоотримані 5717,00 доларів США (з вини Банку 3087,00 доларів США, що становить 48308,50 грн, а з вини Печерського РВ ДВС 2630 доларів США, що становить 57311,88 гривень). 
Внаслідок таких дій відповідачів він має право на стягнення з них інфляційних втрат від знецінення грошових коштів та трьох відсотків річних за користування його грошима. При цьому, за твердженням позивача, заявлена до стягнення сума коштів пов`язана із несвоєчасним її перерахуванням відповідачем Печерським РВ ДВС повинна бути стягнута за рахунок державних коштів, розпорядником яких є Управління державного казначейства в Печерському районі м. Києва.
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 серпня 2019 року  залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 12 березня 2020 року, відмовлено у задоволенні позову.
07 квітня 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Мукачівського районного суду Закарпатської області від 22 серпня 2019 року та на постанову Закарпатського апеляційного суду від 12 березня 2020 року, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню.
В пункті 8 статті 129 Конституції України зазначено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно із пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01 січня 2020 року встановлений прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2102 грн.
Зі змісту постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що у даній справі позивачем заявлена ціна позову у розмірі 157 073,42 грн, яка станом на 01 січня  2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102*100=210 200).
Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. 
Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей. Однак, такі обґрунтування в касаційній скарзі відсутні.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Зазначена справа є справою малозначною в силу закону та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
З урахуванням вищенаведеного, оскільки ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню, випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не встановлено, то у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Керуючись пунктом 1 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського районного суду Закарпатської області від 22 серпня 2019 року та на постанову Закарпатського апеляційного суду від 12 березня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк», Управління державного казначейства в Печерському районі м. Києва, Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції в місті Києві, третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення матеріальної шкоди.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подавала касаційну скаргу.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                                             А. А. Калараш
В. М. Сімоненко
С. П. Штелик