Ухвала
 
05 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 422/2901/12
провадження № 61-6764ск20
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 липня 2012 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 березня 2020 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.
 
Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у березні 2012 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , у якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNKMAK00000264 від 13 вересня 2007 року звернути стягнення на предмет застави: автомобіль Honda, модель Jazz, рік випуску: 2007 , тип ТЗ : легковий автомобіль - B, № кузова/шасі: НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом продажу указаного автомобіля АТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням АТ КБ «ПриватБанк» повноважень, необхідних для здійснення продажу.
 
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2012 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Судом у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 13 вересня 2007 року № DNKMAK00000264 у сумі 27 227, 94 дол. США, що еквівалентно за офіційним курсом НБУ станом на 19 січня 2012 року - 217 551,24 грн, звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль Honda, модель Jazz, рік випуску: 2007 , тип ТЗ : легковий автомобіль - B, № кузова/шасі: НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 . В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2016 року заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2012 року залишено без змін.
 
Постановою Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 березня 2020 рокузаочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2012 року залишено без змін.
 
ОСОБА_1 11 квітня 2020 року засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 липня 2012 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 березня 2020 року, у якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову та закрити провадження у справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги, зокрема, вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права і надати уточнену касаційну скаргу та її копії відповідно до кількості учасників справи.
 
У травні 2020 року на виконання ухвали Верховного Суду від 29 квітня 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала уточнену касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову та закрити провадження у справі.
 
Уточнена касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. У касаційній скарзі  ОСОБА_1 зазначає, що, на її погляд, помилка судів полягає у порушення судом першої інстанції норм процесуального права внаслідок недотримання правил підсудності при відкритті та розгляді цивільної справи. Адже у разі порушення провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і на тих самих підставах у судах договірних сторін, суд, який порушив справу пізніше, мав припинити провадження відповідно до міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Також ОСОБА_1 указує на грубі порушення судами норм матеріального права шляхом ігнорування очевидних доказів та експертних висновків.
 
Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення. 
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 394 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
 
Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).
 
Аналіз касаційної скарги свідчить, що її мотивувальна частина складається із викладення обставин справи та містить формальне посилання на неправильність та незаконність судових рішень. ОСОБА_1 не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без обґрунтування випадків (випадку), передбачених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження. Тому ОСОБА_1 не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 394 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню. 
 
Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України, 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 липня 2012 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 березня 2020 рокуповернути.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                              В. І. Крат