Справа № 127/22110/19
Провадження № 22-ц/801/628/2020
Категорія: 39
Головуючий у суді 1-ї інстанції Медяна Ю. В.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2020 року	Справа № 127/22110/19	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя – доповідач), 
суддів: Берегового О. Ю., Сала Т. Б., 
розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене 20 січня 2020 року у складі судді Медяної Ю. В. в м. Вінниці у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, –
встановив:
04 лютого 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із цим позовом, за яким просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №VIV7GA02531431 від 14 червня 2007 року в розмірі 16655,39 доларів США, що складається із нарахованих за період з 10 грудня 2017 року по 21 червня 2019 року процентів за користування кредитом.
На обґрунтування позовних вимог посилалось на те, що 14 червня 2007 року ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 55020 доларів США строком до 12 червня 2017 року. ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором виконував неналежним чином, в зв`язку з чим станом на 21 червня 2019 року утворилась заборгованість, яка складається із:
- 47860,33 доларів США – заборгованість за кредитом;
- 103194,06 доларів США – заборгованість по процентах за користування кредитом;
- 9500,07 доларів США – заборгованість по комісії;
- 286559,78 доларів США – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань. 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 січня 2020 року у позові відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що право АТ КБ «ПриватБанк» нараховувати передбачені кредитним договором року проценти припинилося після пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частотною другою статті 1050 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). У правовідносинах сторін права та інтереси позивача забезпечені положенням частини другої статті 625 ЦК України, яка регулює цивільно-правову відповідальність боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, однак такі вимоги банком не заявлялись.
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд зробив помилковий висновок про припинення права банку нараховувати проценти за кредитним договором з часу подання у липні 2012 року АТ КБ «ПриватБанк» позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок заборгованості за цим кредитним договором, у зв`язку з чим банк змінив строк виконання основного зобов`язання, не встановивши чи виконане рішення Апеляційного суду Вінницької області від 20 січня 2014 року у цій справі, а відтак не з`ясував, чи припинились зобов`язання відповідача за договором.
Відзив на апеляційну скаргу надходив.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Частинами першою – третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що за договором №VIV7GA02531431 від 14 червня 2007 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 55020 доларів США строком до 12 червня 2017 року.
Згідно з розрахунком АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість ОСОБА_1 станом на 21 червня 2019 року становила 447114,23 доларів США, з яких: 47860,33 доларів США – заборгованість за кредитом; 103194,06 доларів США – заборгованість по процентах за користування кредитом; 9500,07 доларів США – заборгованість по комісії; 286559,78 доларів США – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитним договором. Загальний залишок заборгованості за процентами за період з 10 грудня 2017 року по 21 червня 2019 року склав 16655,39 доларів США.
Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 20 січня 2014 року (справа №127/8910/13-ц) було частково скасоване рішення Вінницького міського суду м. Вінниці від 06 червня 2013 року та ухвалено нове, яким позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстрації, задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно з договором іпотеки від 14 червня 2007 року – квартиру АДРЕСА_1 . В частині вимог про виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 без надання іншого жилого приміщення відмовлено.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, зокрема про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, яке набрало законної сили, а відтак, строк дії договору змінився з дати звернення банку з позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки.
У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, тому що між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.
Саме до таких по суті правових висновків щодо застосування зазначених норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини сторін, дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року, справа № 310/11534/13-ц. 
Зокрема, Велика Палата у цій постанові зробила такі висновки:
- звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни;
- право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України;
- якщо за рішенням стягнута заборгованість за кредитним договором у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.
Оскільки звернувшись у липні 2012 року із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки банк змінив строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором (строк дії якого навіть без такого звернення скінчився б у липні 2017 року згідно з його умовами, тобто до моменту нарахування процентів, які є предметом позову), то суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що АТ КБ «ПриватБанк» не мав підстав для нарахування процентів у встановлених договором розмірі і порядку, натомість гарантії належного виконання зобов`язання за цим договором забезпечені положеннями статті 625 ЦК України, однак вимоги про застосування наслідків порушення зобов`язання, установлених цією статтею банк не заявляв.
Апеляційний суд відхиляє доводи представника АТ КБ «ПриватБанк» про те, що розмір процентів, які підлягають сплаті після закінчення строку кредитування визначено пунктом 3.2 кредитного договору, з огляду на таке.
Цим пунктом, який міститься у розділі 3 «Порядок розрахунків» установлено порядок та розмір нарахування процентів у випадку порушення на один місяць зобов`язань зі сплати періодичних (щомісячних) платежів згідно із установленим договором графіком. Зі змісту цього пункту не можливо зробити висновку, що сторони обумовили сплату процентів після закінчення строку кредитування. 
Частина друга статті 625 ЦК України встановлює саме відповідальність боржника за прострочення грошового зобов`язання.
Відповідальність сторін за порушення умов договору, зокрема позичальника за прострочення зобов`язань зі сплати процентів та винагороди банку установлена пунктом 4.1 розділу 4 «Відповідальність сторін» кредитного договору у виді пені в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу , але не менше 1 грн 00 к. , за кожен день прострочення. Інших видів відповідальності, зокрема й розміру процентів, які нараховуються після закінчення строку кредитування, договір не містить.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що за загальним правилом право визначення предмету і підстав позову належить виключно позивачу (частина перша статті 13, пункти 4, 5 частини третьої статті 175, частина третя статті 49 ЦПК України).
Підстава позову – обставини (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), які в сукупності дають право особі звернутися до суду з вимогами до відповідача. Предмет позову – матеріально-правові вимоги позивача до відповідача.
Звертаючись до суду підставою позову АТ КБ «Приватбанк» визначив саме несплату процентів за користування кредитом (частина перша статті 1054 ЦК України), вимоги про застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України – стягнення процентів як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання, банк не заявляв, а тому самостійне застосування судом таких наслідків є неприпустимим з огляду на порушення принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України).
Принцип jura novit curia («суд знає закон») означає, що суд визначає норму права, яка регулює правовідносини сторін, але він не може самостійно визначати обставин, на підставі яких ці правовідносини виникли. Тобто, якщо банк наполягає на тому, що кредитний договір продовжує діяти і вимагає стягнення процентів за користування кредитом, то встановивши протилежне суд самостійно не може застосувати наслідки прострочення грошового зобов`язання.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 – 384 ЦПК України, суд, –
постановив:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 січня 2020 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
(Повний текст постанови складено 20 березня 2020 року)

Головуючий                                                         О. С. Панасюк 

Судді:                                                                 О. Ю. Береговий

                                                                               Т. Б. Сало