УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №279/6229/19 Головуючий у 1-й інст. Моголівець І. А. 
Категорія 36 Доповідач Борисюк Р. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2020 року 
       Житомирський апеляційний суд у складі:
                головуючого судді         Борисюка Р.М.,
суддів         Галацевич О.М., Григорусь Н.Й.,
розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників у м. Житомирі  цивільну справу №279/6229/19 за позовом Комунального підприємства «Теплозабезпечення» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги централізованого теплопостачання
за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Теплозабезпечення» на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 05 березня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Моголівець І.А. у м. Коростені,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року Комунальне підприємство «Теплозабезпечення» (далі - Підприємство)  звернулось з даним позовом, в якому просило стягнути з відповідача на їх користь борг за послуги з теплопостачання у розмірі 14028 грн. 22 коп. та судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог підприємство зазначало, що ОСОБА_1 є споживачем послуг з теплозабезпечення у квартирі  АДРЕСА_1 , теплопостачання якого здійснює позивач. Він не проводить оплату за надані послуги по теплопостачанню, за період з жовтня 2017 року по жовтень 2019 року має заборгованість в сумі 14028 грн. 22 коп., яку добровільно погашати не бажає.
Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 05 березня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду, КП «Теплозабезпечення» подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував обставин, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, а також порушив норми процесуального права. 
Відзив на апеляційну скаргу, заперечення щодо поданих заяв чи клопотань до суду не надходило.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 367 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга повинна бути задоволена частково з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем під час проведення розрахунку заборгованості за надані послуги по теплозабезпеченню не було враховано ту обставину, що відповідачу було надано за вказаний вище період субсидію в сумі 6246, 04 грн., яка перевищувала існуючий борг, а інша частина заборгованості в сумі 2111, 13 грн. підлягала стягненню з іншого співвласника житла - ОСОБА_2 .
Проте, не можна погодитися із таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке. 
Судом встановлено, що  відповідно до даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна за ОСОБА_1 зареєстроване право приватної власності (спільна часткова) у розмірі 3/4 квартири АДРЕСА_1 . Інша частина вказаної квартири у розмірі 1/4 зареєстроване право власності за ОСОБА_2 (а.с.28-29).
Відповідно до рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 20.04.2015, яке набрало законної сили 21.05.2018, за ОСОБА_1 визнано право власності на всю квартиру.
Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованість за отримані послуги нарахована за період з жовтня 2017 року по жовтень 2019 року, тобто і за той період, коли співвласником житла був ОСОБА_2 . 
Статтею  355 ЦК України передбачено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб, належить їм на праві спільної власності.
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного із них у праві власності є спільною частковою власністю (ст. 356 ЦК України).
Згідно положень ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (ч.2 ст.48 ЦПК України).
Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. При цьому, слід наголосити, що відповідно до статті 81 ЦПК України така обставина підлягає доказуванню, оскільки позивач повинен довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.
За змістом норм процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати до участі у справі співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і щодо тих відповідачів, які зазначені в ньому.
Згідно з частиною п`ятою статті 12 ЦПК України, пунктом 1 частини першої статті 189 ЦПК України, суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій.
Разом із тим, суд не може примушувати сторін до вчинення тих чи інших процесуальних дій, оскільки це суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства.
Частиною четвертою статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.
Суд у силу покладених на нього процесуальним законом повноважень позбавлений можливості самостійно визначити суб`єктний склад учасників справи, проте встановивши, що у справі не залучено усіх суб`єктів, які мають відповідати за позовом у межах заявлених позовних вимог як відповідачі, суд відмовляє у позові з цих підстав.
Також необхідно враховувати, що частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суди повинні враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
З огляду на зазначене, вирішення питання залучення до участі у справі співвідповідача, заміну неналежного відповідача має здійснюватися судом першої інстанції за клопотанням позивача, а не з власної ініціативи. В силу покладених процесуальним законом повноважень суд роз`яснює позивачеві його процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення таких дій, а встановивши, що у справі не залучено усіх суб`єктів, які мають відповідати за позовом у межах заявлених позовних вимог як відповідачі, відмовляє у позові з цих підстав.
На зазначені положення норм процесуального права суд першої інстанції уваги не звернув, не вирішив питання необхідності залучення до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_2 , оскільки його майнові права та інтереси пов`язані у вказаний період із іншим співвласником квартири ОСОБА_1 .
Враховуючи вищенаведене та зважаючи на відсутність у суду апеляційної інстанції повноважень на вирішення питання залучення до участі у справі належних відповідачів, рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову з підстав не залучення усіх суб`єктів, які мають відповідати за позовом, як відповідачів.
Згідно п.2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства теплозабезпечення задовольнити частково.
Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 05 березня 2020 року скасувати, ухваливши нове судове рішення про залишення позову без задоволення з інших підстав.
Постанова у касаційному порядку оскарженню не підлягає.

       Головуючий Судді