Ухвала
Іменем України
 
10 березня 2020 року
м. Київ       
Справа № 462/3580/14-к
Провадження № 51-533ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого          ОСОБА_1 ,
суддів:                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 26 лютого 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 25 жовтня 2019 року щодо нього,
встановив:
Вироком Залізничного районного суду м. Львова від 26 лютого 2019 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років. 
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_5 задоволено частково, – стягнуто з ОСОБА_4 на її користь немайному (моральну) шкоду у сумі 100 000 гривень. 
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що 01 березня 2014 року близько 23 год 35 хв., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись поблизу будинку № 6 по вул. Садовій у м. Львові, вступив з ОСОБА_6 у конфлікт, який раптово виник між ними. В подальшому, ОСОБА_4 , маючи умисел на позбавлення життя ОСОБА_6 , витягнув з кишені пальто розкладний ніж, яким 
умисно наніс потерпілому два удари у грудну ділянку зліва, заподіявши останньому тілесні ушкодження у вигляді двох колото-різаних ран на грудній клітці зліва, одна з яких була непроникаюча, має ознаки легкого тілесного ушкодження, а друга - проникаюча в ліву плевральну порожнину з наскрізним пошкодженням серця та відноситься до тяжкого тілесного ушкодження, внаслідок чого, наступила смерть ОСОБА_6 .
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 25 жовтня 2019 рокуапеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_7 в його інтересах, потерпілої ОСОБА_5 та прокурора залишено без задоволення, а вирок Залізничного районного суду м. Львова -без зміни.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. В обґрунтування вказує, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до приписів ч. 3 ст. 349 КПК України, не зважаючи на те, що він не визнав цивільний позов ОСОБА_5 , при цьому судом не враховано, що в матеріалах справи є розписка, що підтверджує відшкодування потерпілій моральної та матеріальної шкоди. Окрім цього, зазначає, що копія вироку суду першої інстанції не містить підписів членів колегії суддів, що виносила вирок, а ухвала апеляційного суду не підписані складом суду.
Також засудженим подано клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, в якому зазначає, що пропустив строк на касаційне оскарження з поважних причин, оскільки 27 січня 2020 року, тобто в останній день цього строку, опустив лист з касаційною скаргою у поштову скриньку відділення поштового зв`язку № 35 м. Львова, проте пошту зі скриньки опрацювали лише наступного дня, внаслідок чого на конверті міститься відбиток печатки 28 січня 2020 року.
Вирішуючи питання про поновлення строку на касаційне оскарження колегія суддів виходить з наступного. 
За приписами ст. 426 КПК України, касаційна скарга на судові рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 117 КПК України, пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.
З урахуванням доводів клопотання, колегія суддів вважає за можливе поновити ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження, у зв`язку з чим заявлене клопотання підлягає задоволенню.
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого злочину, правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 115 КК України, а також вид та розмір призначеного покарання в касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи касаційної скарги засудженого щодо неправильного застосування положень ч. 3 ст. 349 КПК України колегія суддів вважає безпідставними виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Як убачається з вироку суду першої інстанції, засуджений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України визнав повністю, не заперечував фактичних обставин викладених у обвинувальному акті. 
Відповідно до ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.
Враховуючи, що учасниками кримінального провадження подія кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого у вчиненні даного злочину не оспорювалися, суд відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України обґрунтовано визнав недоцільним дослідження доказів щодо цих обставин, при цьому роз`яснив сторонам наслідки такого рішення. 
Апеляційний суд перевіряючи в порядку апеляційної процедури вирок суду першої інстанції встановив правильність застосування ч. 3 ст. 349 КПК України з чим погоджується і колегія суддів касаційного суду.
Вироком суду першої інстанції частково задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_5 про стягнення моральної шкоди – стягнуто з ОСОБА_4 на її користь немайнову (моральну) шкоду у розмірі 100 000 грн. 
З розписки ОСОБА_5 від 19 червня 2014 року, доданої до касаційної скарги, слідує, що потерпіла отримала в рахунок компенсації позовних вимог 39000 гривень від представників засудженого та не має майнових вимог. Про відсутність немайнових вимог дана розписка відомостей не містить.
Суд касаційної інстанції вважає, що суд першої інстанції керуючись засадами виваженості, розумності та справедливості, обґрунтовано дійшов висновку про часткове задоволення цивільного позову потерпілої про стягнення моральної шкоди.
Колегія суддів вважає неспроможними доводи касаційної скарги засудженого щодо відсутності на копії вироку підписів членів колегії та не підписання колегією суддів ухвали апеляційного суду, оскільки додані до касаційної скарги оскаржувані судові рішення є лише копіями виготовленими у порядку визначеному розділом ХІ Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20 серпня 2019 року № 814, та не підтверджують відсутність підписів складу суду на оскаржених судових рішеннях, оригінали яких містяться в матеріалах кримінального провадження. 
Апеляційний розгляд справи проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, касаційним судом не встановлено. 
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги засудженого та вважає, що у відкритті провадження слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Клопотання засудженого ОСОБА_4 задовольнити, поновити строк на касаційне оскарження вироку Залізничного районного суду м. Львова від 26 лютого 2019 року та ухвали Львівського апеляційного суду від 25 жовтня 2019 року щодо нього.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 26 лютого 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 25 жовтня 2019 року щодо нього. 
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                                  ОСОБА_3