Єдиний унікальний номер 219/10162/19 
Номер провадження 22-ц/804/1233/20        

  
Номер провадження 22-ц/804/1233/20                     

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

07 квітня 2020 року                                Донецький апеляційний суд в складі колегії:
                                                                  судді-доповідача: Новікової Г.В. 
                                                                  суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

      розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Бахмуті апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 03 лютого 2020 року (ухваленого під головуванням судді Погрібної Н.М. м. Бахмут Донецької області, повний текст судового рішення  складено 03 лютого 2020 року)  у цивільній справі №219/10162/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця»  про стягнення заборгованості по заробітній платі, - 

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався  на те, що перебував у трудових відносинах з відповідачем до 17.07.2017 року та був звільнений за п. 1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату.   У день звільнення відповідач повний розрахунок з  ним не провів.  Первинні документи для нарахування заробітної плати знаходяться у регіональній філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця», куди вони були здані ним особисто у жовтні 2017 року.  
Просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі з   01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року у розмірі 22895,69 грн ..
Заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду від 03 лютого 2020 року позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь позивача заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року  у сумі 5274,47 грн. без утримання податку та інших обов`язкових платежів; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено; стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 143,69 грн. 
        В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції  та постановити нове по суті позовних вимог. В обґрунтування посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального права.
       Позивач зазначає, що суд першої інстанції мав виходити з того, що у спорах, що виникають із трудових відносин про порушення трудових прав діє презумпція вини роботодавця. Зокрема відповідачем не надано доказів на спростування доводів позовної заяви з приводу не виплати позивачу у період з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року заробітної плати та доказів невиконання ним своїх трудових функцій у цей період.    
Також, позивач наголошує, що суду першої інстанції слід було відхилити доводи відповідача щодо правомірності припинення нарахування заробітної плати позивачу з огляду на Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15.02.2017 року, оскільки воно регулює питання припинення переміщення вантажів через лінію зіткнення та забезпечення безпечного і надійного функціонування паливно-енергетичного та металургійного комплексів України, а також інші рекомендації з  мінімізації наслідків для економіки та бюджету України та не  регулює питання нарахування і виплати заробітної плати працівникам АТ «Українська залізниця». На думку позивача висновок Торгово-промислової палати не є законодавчо визначеною підставою  для звільнення відповідача від обов`язку виплати заробітної плати.
В апеляційній скарзі позивач просить долучити до матеріалів справи скан-копії первинних документів, що підтверджують факт його роботи на підприємстві відповідача у період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року та факт його звільнення. Зазначені 

документи були долучені до матеріалів справи ухвалою суду апеляційної інстанції  від 25 березня 2020 року.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно із ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України  апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Зважаючи на те, що дана справа є малозначною,  ціна позову  складає 22895,69 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній  доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна  скарга  підлягає  частковому задоволенню  з таких підстав.
      Частиною 1 ст. 94 КЗпП України передбачено, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.
Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Отже, законом передбачено, що при звільненні працівник одержує від підприємства, установи, організації всі суми, зокрема й заробітну плату, одержати яку він має право з урахуванням встановленого належним чином розміру заробітної плати.
       Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із відповідачем по справі, а саме працював електромеханіком дільниці виробничого підрозділу «Дебальцівська дирекція сигналізації та зв`язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» відповідно до наказу від 15.04.2016 року № 303, наказу від 15.07.2016 року №1/0с.

Відповідно наказу № 3339ДН-ос від 10.07.2017 року ОСОБА_1 звільнений з роботи 17.07.2017 року на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату з виплатою вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку за 27 днів,про що  зроблено відповідний запис в трудовій книжці (а.с.4-8).
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2018 року № 938 змінено тип та найменування відповідача по справі на акціонерне товариство «Українська залізниця».
За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 перебував з відповідачем у трудових відносинах та відповідач, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні з позивачем не провів остаточного розрахунку та не виплатив заборгованість по заробітній платі. 
При визначенні розміру заборгованості за спірний період суд першої інстанції виходив із того, що надану позивачем довідку не можна визнати належним та допустимим доказом заборгованості із оплати праці, оскільки вона оформлена із порушенням вимог чинного законодавства та інформація яка в ній міститься спростовується даними з реєстру застрахованих осіб, наданих органами Пенсійного фонду. Крім того, позивачем не надано жодних доказів про виконання свої трудових обов`язків під час простою з квітня 2017 року по 17 липня 2017 року. 
       Однак до апеляційної скарги позивачем  додано скан-копії первинних документів, які не надавались до суду першої інстанції та були долучені до матеріалів справи ухвалою Донецького апеляційного суду від 25 березня 2020 року.
Зокрема позивачем надані копії розрахунків заробітної плати (табулеграм),   відповідно до яких  йому нарахована  заробітна плата за березень 2017 року  в сумі 5274,47грн.; за квітень 2017 року нараховано 4155,38 грн.; за травень 2017 року   нараховано 4155,38  грн.; за  червень 2017 року  нараховано 627,23 грн.; за липень 2017 року   нараховано 15091,94 грн., в тому числі вихідна допомога в сумі 5088,35 грн. та компенсація за 27 днів відпустки в сумі 6717,33 грн.  (а.с.90-94). 
Табулеграми були видані позивачу під час перебування у трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року та містять відомості, які можуть бути відомі тільки роботодавцю у зв`язку із оформленням позивача на роботу (ідентифікаційний код, посаду працівника, кількість відпрацьованих годин та невикористаних днів відпустки).
Правильність  нарахованої суми заробітної плати за період з  березня 2017 року по 17 липня 2017 року  підтверджується долученими до матеріалів справи даними, що містять індивідуальні відомості про застраховану особу Пенсійного Фонду України форми ОК-5 (а.с.34). Вказана в реєстрі сума співпадає із сумою нарахованої заробітної плати, вказаної в табуляграмі за березень 2017 року,наданій позивачкою.
Відповідач не надав своїх доказів на спростування  наданих позивачем табуляграм   та на відсутність заборгованості перед позивачем.
Відповідно до Наказу Держкомстату від 05 грудня 2008 року № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» Табель обліку використання робочого часу – це одна з типових форм первинної облікової документації підприємств, установ, організацій.
Типові форми первинного обліку використовуються з метою обліку використання робочого часу усіх категорій працюючих, для контролю за дотриманням встановленого режиму робочого часу, для отримання даних про відпрацьований час та інших показників, необхідних для складання форм державних статистичних спостережень з праці.
Зокрема, типова форма N П-5 «Табель обліку використання робочого часу» надається як рекомендована для застосування і використовується як формалізований набір показників у складі первинного обліку підприємства щодо використання робочого часу, необхідний для заповнення форм державних статистичних спостережень з праці.
В табелях обліку використання робочого часу,наданих позивачем, зазначено кількість днів виходу на роботу ОСОБА_1 за період з березня  по 17 липня 2017 року (а.с.103-107).
Із наданих позивачем розрахунків заробітної плати (табулеграм) вбачається, що починаючи з березня 2017 року по день звільнення позивачу нараховувалась оплата саме за простої, що також узгоджується з відмітками «П» (простій) у наданих позивачем табелях обліку використання робочого часу.

Крім того ОСОБА_1 надано копії наказів відповідача про надання позивачу відпусток та відомості про наявність спецодягу, які містять інформацію, що співпадає з даними табуляграм і наказу про звільнення.
Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, відповідно до якої, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 30 Закону України «Про оплату праці» саме на роботодавця покладено обов`язок забезпечення достовірного обліку виконуваної роботи працівником та бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначено, що оригінала первинних документів були передані ним відповідачу у жовтні 2017 року особисто, однак роботодавець  не надав ці документи на вимогу суду першої інстанції.
За змістом ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Наявні в матеріалах справи відомості із органів Пенсійного фонду підтверджують припинення нарахування заробітної плати з березня 2017 року, однак не спростовують той факт, що з березня 2017 року по день звільнення позивач виконував свої трудові обов`язки.
Таким чином, надані позивачем розрахункові листи із нарахованою заробітною платою, табелі обліку використання робочого часу, копії наказів є належними та допустимими доказами про наявність заборгованості по заробітній платі перед позивачем.  Надані позивачем розрахунки нічим не спростовані. 
При цьому посилання відповідача на відсутність первинної документації, як на підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати є необґрунтованими, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, тощо, покладено на працедавця, а не на працівника. 
За таких обставин суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відсутність  підстав для стягнення заборгованості по заробітній платі з квітня  по липень 2017 року за їх недоведеністю. 
Позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню та стягненню на користь позивача 24029,93 грн.. 
Стягуючи з відповідача на користь позивача   заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року в сумі 5274,47 грн., суд першої інстанції виходив із того, що зазначена сума підтверджується   індивідуальною відомістю про застраховану особу стосовно ОСОБА_1 ..
Проте суд першої інстанції  не прийняв до уваги положення частин другої, восьмої статті 9, частини другої статті 24 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначають, що обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі).
Банки приймають від платників єдиного внеску, зазначених у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, платіжні доручення та інші розрахункові документи на видачу (перерахування) коштів для виплати заробітної плати, на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок, та здійснюють видачу (перерахування) 

зазначених коштів лише за умови одночасного подання платником розрахункових документів про перерахування коштів для сплати відповідних сум єдиного внеску або документів, що підтверджують фактичну сплату таких сум у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Національним банком України та центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.
Відповідно до п.11 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загально-обов`язкове державне соціальне страхування», платники податків, зазначені у пункті 1 ч.1 ст. 4 зазначеного Закону, під час  кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпе-чення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення).
       Згідно реєстру застрахованих осіб державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-7) ОСОБА_1 за березень 2017 року   нарахована  та виплачена заробітна плата в сумі 5274,47 грн. за 31  день, тобто сума, яка значиться нарахованою в табуляграмі за березень 2017 року. 
Таким чином встановлено і підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу Пенсійного Фонду України, що за березень 2017 року позивачеві була нарахована та виплачена заробітна плата в сумі 5274,47  грн.. А тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за березень 2017 року.
За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог в частині стягнення на корись позивача заборгованості по заробітній платі з квітня по 17 липня 2017 року в сумі 24029,93 грн. та відмову у задоволенні позовних вимог  про стягнення  на користь  ОСОБА_1   заборгованості по заробітній платі за березень 2017 року в сумі 5274,47  грн..  
        В позовній заяві позивач просив стягнути на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 22895,69 грн., а судом стягується сума заборгованості 24029,93 грн., однак це не є виходом за межі позовних вимог, оскільки позивач зазначив суму заборгованості, яка нарахована до виплати, а судом стягується нарахована сума з урахуванням того, що з цієї суми будуть відраховані відповідні податки.
Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги  позивача ОСОБА_1 , який звільнений від сплати судових витрат на підставі п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то судовий збір підлягає стягненню з відповідача  в дохід держави  в сумі 1575,22 грн..
Відповідно до частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 22895,69 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст.368, 369, 376, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд –

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Артемівського міськрайонного суду від 03 лютого 2020 року скасувати.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з квітня 2017 року по 17 липня 2017 року в сумі  24029,93 ( двадцяти чотирьох тисяч двадцяти дев`яти) гривень 93 копійок  без утримання із цієї суми передбачених законом податків та зборів.
У задоволенні позовних вимог  про стягнення з Акціонерного товариства »Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі за березень 2017 року в сумі 5274,47 грн. відмовити. 
Стягнути з Акціонерного товариства »Українська залізниця» в дохід держави судовий збір в розмірі 1575,22 грн..
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та  оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: