ПОСТАНОВА
Іменем України

05 березня 2020 року 
Київ
справа №826/12535/17
адміністративне провадження №К/9901/10637/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Білак М.В., 
суддів Губської О.А., Калашнікової О.В., 
розглянув у порядку письмового провадження справу
за касаційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 січня 2019 року (колегія суддів у складі головуючого судді Арсірія Р.О., суддів Кузьменка В.А., Огурцова О.П.)
та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2019 року (колегія суддів у складі головуючого судді Безименної Н.В., суддів Аліменка В.О., Бєлової Л.В.)
у справі №826/12535/17
за позовом  ОСОБА_1           
до Міністерства юстиції України
про визнання незаконним та нечинним наказу.
I. ПРОЦЕДУРА
1.  ОСОБА_1 звернувся з позовом до Міністерства юстиції України, в якому просив: визнати незаконним та нечинним наказ Міністерства юстиції України від 18 вересня 2017 року №2905/5 «Про внесення змін до Порядку допуску до професії приватного виконавця», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 18 вересня 2017 року за №1143/31011 (далі - Наказ №2905/5).
2. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 січня 2019 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2019 року, позовні вимоги залишено без задоволення.
3. У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1 із посиланням на порушення судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
4. Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач в період з 3 квітня 2017 року по 28 квітня 2017 року  пройшов навчання на навчальних курсах з отримання знань у сфері примусового виконання судових рішень і рішень інших органів відповідно до Порядку допуску до професії приватного виконавця, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25 жовтня 2016 року №3053/5 (далі - Порядок). 
5. Листом №17764-0-33-17 від 20 червня 2017 року Міністерство юстиції України повідомило позивача, що згідно з протоколом засідання Тимчасової кваліфікаційної комісії приватних виконавців Міністерства юстиції України №17 від 19 червня 2017 року прийнято рішення про надання йому допуску до складання кваліфікаційного іспиту осіб, які мають намір здійснювати діяльність приватного виконавця та повідомлено, що кваліфікаційний іспит буде проведений 30 червня 2017 року о 10:00 год. за адресою м.Київ, вул.Січових Стрільців, 73.
6. Відповідно до статті 17 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», Наказом №2905/5 внесено ряд змін до розділу V Порядку, зокрема, абзац другий пункту 8 викладено в новій редакції: «Тестові завдання та варіанти відповідей оприлюдненню не підлягають»; в пункті 11 слова «з половиною» виключено; в абзаці третьому пункту 14 слова «з половиною» виключено; абзац одинадцятий пункту 17 викладено у такій редакції: «Практичне завдання оцінюється індивідуально кожним членом Кваліфікаційної комісії за п`ятибальною шкалою оцінювання, в якій: 5 - досконалий рівень; 4 - добрий рівень; 3 - посередній рівень; 2 - низький рівень; 1 - дуже низький рівень. Загальний бал вираховується шляхом складання балів кожного критерію оцінювання. Практичне завдання вважається виконаним, якщо за результатами його виконання набрано не менше п`ятнадцяти балів»; в абзаці другому пункту 21 слова «не менше сімдесяти балів» замінено словами: «прохідний бал за кожним тестовим завданням.».
7. Вважаючи незаконним зазначений наказ відповідача, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
III. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ.
8. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з позицією якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Однак, порушення вимог закону діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.
9. Також суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідач у спірних правовідносинах діяв у межах, спосіб та у відповідності до вимог чинного законодавства, натомість позивач, звертаючись за захистом його права, наголосив лише на неправильному застосуванні змін до нього, не наводячи доказів про погіршення доступу до професії в цілому. 
10.          Крім того, суди першої та апеляційної інстанцій звертають увагу на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази складання позивачем кваліфікаційного іспиту, за наслідком якого, із застосуванням внесених оскаржуваним наказом змін, були порушені його права, свободи чи інтереси.
IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
11. Позивач у своїй касаційній скарзі наголошує на тому, що внесені до Порядку зміни значно погіршують умови допуску до професії приватного виконавця і не повинні застосовуватись до тих осіб, які пройшли навчання, стажування та тих, хто був допущений до складання кваліфікаційного іспиту приватного виконавця за попередньою редакцією Порядку, натомість, повинні розповсюджуватись на осіб, які будуть проходити навчання та стажування приватного виконавця після набрання чинності нової редакції Порядку. Однак, на думку позивача, відповідач застосовує ці зміни до всіх осіб, які мають намір здійснювати діяльність приватного виконавця, в тому числі до тих, хто розпочав процедуру допуску до професії до набрання чинності цих змін.
12. Обґрунтовуючи незаконність спірного наказу відповідача, позивач посилається на рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року N 1- рп/99, де зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.
13. Крім того, позивач звертає увагу на те, що згідно з протоколом засідання Тимчасової кваліфікаційної комісії приватних виконавців Міністерства юстиції України від 19 червня 2017 року №17 прийнято рішення про надання позивачу допуску до складання кваліфікаційного іспиту осіб, які мають намір здійснювати діяльність приватного виконавця та повідомлено, що кваліфікаційний іспит буде проведено 30 червня 2017 року о 10:00 год., за адресою: місто Київ, вулиця Січових Стрільців, 73. Разом з тим, кваліфікаційний іспит, в якому мав приймати участь позивач, не відбувся 30 червня 2017 року через збої в системі тестування, тому повторне його проведення було призначено Кваліфікаційною комісією на 3 липня 2017 року, тобто на наступний робочий день, що на думку позивача, є неправомірним. Не маючи змоги надалі залишатись в місті Києві, у зв`язку із проходженням військової служби, позивач не зміг прибути на іспит 3 липня 2017 року.
14. Також позивач посилається на численну практику Європейського суду з прав людини в контексті якості закону, а саме його чіткості, передбачуваності, яким на його думку не відповідає спірний наказ, та у зв`язку з цим, на порушення принципів правової визначеності і законних очікувань, що на його думку, мало місце.
V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
15.          Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, вважає за необхідне зазначити наступне.
16.          Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
17.          Згідно з пунктом першим та підпунктом 2^3 пункту третього Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 липня 2014 р. №228 (далі - Положення), Мін`юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику з питань організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб).
18.          Пунктом десятим Положення передбачено, що Мін`юст у межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, здійснює організацію і контроль за їх виконанням. 
19.          Пунктом 2 частини першої статті 17 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (далі - Закон № 1403-VIII) передбачено, що Міністерство юстиції України забезпечує підготовку приватних виконавців та підвищення їхньої кваліфікації, для чого визначає: порядок проходження навчання та стажування осіб, які виявили намір здійснювати діяльність приватного виконавця; перелік документів, які подаються Кваліфікаційній комісії приватних виконавців особою, яка виявила намір здійснювати діяльність приватного виконавця, для підтвердження відповідності цієї особи вимогам, встановленим частинами  першою  та  другою  статті 18 цього Закону; порядок допуску таких осіб до складання кваліфікаційного іспиту; порядок складання кваліфікаційного іспиту; порядок підвищення кваліфікації приватними виконавцями.
20.          Реалізуючи зазначені повноваження, наказом Міністерства юстиції України №3053/5 від 25 жовтня 2016 року затверджено Порядок допуску до професії приватного виконавця, розділом V якого регламентовано порядок складання кваліфікаційного іспиту.
21.          Наказом №2905/5, як встановлено судами, Міністерство юстиції України внесло зміни до Порядку, якими зокрема: встановлено, що тестові завдання та варіанти відповідей оприлюдненню не підлягають;  загальний час автоматизованого анонімного тестування скорочено із чотирьох з половиною до чотирьох годин; час, визначений на виконання теоретичної частини автоматизованого анонімного тестування  скорочено із двох з половиною до двох годин; змінено двадцятип`ятибальну шкалу оцінювання практичного завдання на п`ятибальну; замість загального мінімального прохідного балу кваліфікаційного іспиту (сімдесят балів) встановлено обов`язковість набору прохідного балу за кожним тестовим завданням.
22.          Таким чином, наказом №2905/5 встановлено додаткові або змінено вже наявні особливості та умови складення кваліфікаційного іспиту, які жодним чином не могли вплинути на результат його складення позивачем, оскільки вимоги щодо наявності чітко визначеного обсягу теоретичних знань та практичних вмінь у осіб, які виявили намір здійснювати діяльність приватного виконавця, а також кваліфікаційні вимоги до даних осіб залишилися незмінними, про що обґрунтовано вказано судами попередніх інстанцій.
23.          До того ж, такі зміни були запроваджені після того, як повинен був відбутись іспит, на який було запрошено позивача, що робить незастосовним до спірних правовідносин рішення Конституційного Суду України №1-рп/99 від 9 лютого 1999 року.
24.          Доводи позивача про те, що внесені до порядку зміни значно погіршують умови допуску до професії приватного виконавця і не повинні застосовуватись до тих осіб, які пройшли навчання, стажування, а також тих хто був допущений до складання кваліфікаційного іспиту є безпідставними та ґрунтуються на припущеннях і суб`єктивній оцінці позивачем обставин.
25.          Наведені обставини, а також зміст спірного Наказу №2905/5 свідчать про безпідставність доводів позивача щодо якості закону (спірного Наказу №2905/5), порушення принципів правової визначеності і законних очікувань в контексті практики Європейського Суду з прав людини.
26.          Крім того, слід погодитись з мотивами судів попередніх інстанцій в тій частині, що наказ №2905/5 не порушує прав, свобод чи інтересів позивача, що також свідчить про безпідставність позовних вимог.
27.          Так, частиною першою статті 2 КАС України (в редакції, чинній на момент подання позовної заяви до суду першої інстанції) передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
28.          Відповідно до частини першої статті 6 КАС України (в редакції, чинній на момент подання позовної заяви до суду першої інстанції) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
29.          Тому завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав, свобод чи інтересів особи, що звернулася до суду з позовом, у публічно-правових відносинах.
30.          Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в своєму Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
31.          Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
32.          Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
33.          Тому, обов`язковою умовою судового захисту є наявність порушених прав та охоронюваних законом інтересів безпосередньо позивача з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.
34.          Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
35.          Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16 і підстави для відступлення від неї відсутні.
36.          Судами попередніх інстанцій встановлено, що спірний Наказ №2905/5 жодним чином не порушує прав, свобод чи інтересів позивача, не наведено спростування такого висновку судів і в касаційній скарзі.
37.          За таких обставин, відсутність порушеного права позивача, як зазначалось, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
38.          Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що рішення судів попередніх інстанцій ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Усі доводи та їх обґрунтування викладені у касаційній скарзі не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, тому підстави для скасування ухвалених судових рішень та задоволення касаційної скарги відсутні.
39.          Відповідно до частини першої статті 350 КАС суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
40.          Таким чином, зважаючи на положення статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
41.          З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 345, 356 КАС України, пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року N 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», Верховний Суд       
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 січня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2019 року у справі №826/12535/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.В. Білак
О.А. Губська
О.В. Калашнікова,
Судді Верховного Суду