ПОСТАНОВА
Іменем України

03 червня 2020 року 
Київ
справа №813/2491/16
адміністративне провадження №К/9901/21239/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді (судді-доповідача) -           Данилевич Н.А.,
суддів -                                                         Смоковича М.І., 
                                                                 Шевцової Н.В.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні 
касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2016 року (суддя Потабенко В.А.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2017 року (головуючий суддя - Шинкар Т.І., судді Пліш М.А., Ільчишин Н.В.) у справі 
за позовом  ОСОБА_1 
до Львівської митниці ДФС
про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаду, стягнення середнього заробітку на час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
20.07.2016 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Львівської митниці ДФС, просив визнати протиправним та скасувати наказ Львівської митниці ДФС №54-0 від 15.06.2016 «Про звільнення ОСОБА_1 », виданий в.о.начальника Львівської митниці В.Шокалом на підставі ч.2 ст.85 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015; поновити позивача на посаді державного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста «Мостиська» або інші вакантній посаді у Львівській митниці ДФС; стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування вимог позовної заяви вказано, що винесений щодо позивача наказ Львівської митниці ДФС № 543 - о від 15.06.2016 року "Про звільнення ОСОБА_1 " є незаконним, прийнятим з порушенням норм права та без врахуванням всіх обставин. Позивач покликається на те, що станом на дату винесення оскарженого наказу перебував на лікарняному, тому, на його думку, відповідачем було порушено порядок звільнення із займаної посади, встановлений ст. 40 Кодексу законів про працю України. Крім того, позивач вважає, що оскільки його звільнення спричинено виходом на роботу працівника, який раніше виконував цю роботу, то працедавцем повинно було бути дотримано процедури звільнення, зокрема, розглянута можливість переведення на іншу роботу, чого відповідачем зроблено не було. Також позивач звернув увагу суду на той факт, що трудовий договір на час відсутності основного працівника двічі переукладався, відтак, на думку позивача, відбулася його трансформація у безстроковий трудовий договір. Тому, на підставі викладеного, позивач вважає винесений наказ про його звільнення незаконним, у зв`язку з чим звернувся до суду з позовом про його скасування та поновлення на посаді.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2016 року, яка була залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2017 року, в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди виходили з того, що у ст.36 КЗпП України передбачено підставу припинення трудового договору, що укладений на певний строк, а саме, у тих випадках, коли трудовий договір укладався до настання певного факту, зокрема, на час відпустки основного працівника по догляду за дитиною, такий договір вважається укладеним на певний строк, тому настання обумовленого факту - вихід на роботу основного працівника є підставою для припинення трудового договору у зв`язку з закінченням його строку. Суди вказали, що перебування позивача на лікарняному в даному випадку не перешкоджало його звільненню з посади, адже він перебував на ній на визначений строк, до моменту виходу основного працівника. Суди також зазначили, що при звільненні за п.2 ст.36 КЗпП законодавець встановлює обов`язок роботодавця працевлаштувати лише певні категорії працівників, перелік яких закріплено ст.184 КЗпП України (вагітних жінок і жінок, котрі мають дітей у віці до 3 років (або до 6 років, якщо дитина за медичним висновком вимагає домашнього догляду), самотніх матерів при наявності дитини у віці до 14 років або дитини-інваліда) до яких позивач не належить. На підставі наведеного, суди дійшли висновку, що відповідач при звільненні позивача з роботи діяв у відповідності до вказаних вище законодавчих норм, оскільки у зв`язку з виходом на роботу основного працівника дія строкового трудового договору, укладеного з позивачем на час перебування особи у відпустці по догляду за дитиною до дня фактичного виходу її на роботу, закінчилась, відповідачем доведено правомірність звільнення позивача з займаної посади, а оскаржуваний наказ №54-0 від 15.06.2016 прийнятий у межах повноважень, у спосіб та порядок, що передбачений чинним законодавством України. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень)
27 березня 2017 року позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2017 року, в якій просив їх скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.  
В обґрунтування поданої касаційної скарги скаржник зазначив, що 07.04.2015 позивач переведений на посаду старшого державного інспектора відділу митного оформлення №5 митного поста «Мостиська» тимчасово, на умовах строкового трудового договору у зв`язку з реорганізацією Львівської митниці. При реорганізації Львівської митниці умовою переходу в нову структуру було укладення саме строкового договору. На період переведення були вакантні рівнозначні посади на умовах безстрокового трудового договору, які не були запропоновані. 09.03.2016 його знову переведено на посаду державного інспектора відділу митного оформлення №5 митного поста «Мостиська» на умовах строкового трудового договору. Водночас зазначає, що вказаний строковий трудовий договір трансформовано у безстроковий трудовий договір, оскільки переукладався двічі. Вказує, що наявність вакантних посад, які були рівнозначні його посаді у квітні 2015, березні 2016 та не були запропоновані, вказують на безпідставність укладення з ним строкового трудового договору.
Відповідачем по справі до Суду були надані заперечення на касаційну скаргу, в яких вказуючи на правомірність та обґрунтованість оспорюваних рішень, просив залишити їх без змін, а касаційну скаргу позивача - без задоволення. Вказував, що припинення державної служби у зв`язку із закінченням строку призначення на посаду державної служби визначено ст. 85 Закону України "Про державну службу". Так, ч. 1 вказаної статті передбачено, що у разі призначення на посаду державної служби на певний строк державний службовець звільняється з посади в останній день цього строку. Зазначив, що дія норми ст. 39-1 КЗпП України на випадок ОСОБА_1 не поширюється.
Ухвалою Верховного Суду від 02 червня 2020 року зазначену адміністративну справу призначено до розгляду в попередньому судовому засіданні.
II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
ОСОБА_1 працював в митних органах з серпня 2011 року.
20.03.2015 у зв`язку з реорганізацією Львівської митниці Міндоходів та утворенням Львівської митниці ДФС ОСОБА_1 подано заяву про переведення його на посаду державного інспектора відділу митного оформлення №5 митного поста «Мостиська» Львівської митниці ДФС тимчасово, на умовах строкового трудового договору на час відсутності основного працівника ОСОБА_2 (а.с.67).
Наказом Львівської митниці ДФС від 07.04.2015 №175-о позивача з 08.04.2015 переведено на посаду державного інспектора відділу митного оформлення №5 митного поста «Мостиська» Львівської митниці ДФС, тимчасово, на умовах строкового трудового договору, на час відсутності основного працівника ОСОБА_2 , звільнивши із займаної посади державного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста «Грушів» Львівської митниці Міндоходів (а.с.48).
На підставі наказу Львівської митниці ДФС від 01.03.2016 №101 «Про введення в дію організаційної структури та штатного розпису на 2016 рік» з 01.03.2016 виведено із штатного розпису Львівської митниці ДФС відділ митного оформлення №5 митного поста «Мостиська» та відповідно до поданих особистих письмових заяв ОСОБА_3 (заява від 03.03.2016) та ОСОБА_1 (заява від 04.03.2016 про переведення на посаду державного інспектора відділу митного оформлення митного поста «Мостиська» Львівської митниці ДФС тимчасово, на умовах строкового договору на час відсутності основного працівника ОСОБА_3 (а.с.24)).
Наказом Львівської митниці ДФС від 04.03.2016 №178-о позивача з 09.03.2016 переведено на посаду державного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста «Мостиська» Львівської митниці ДФС тимчасово, на умовах строкового договору на час відсутності основного працівника ОСОБА_3 (а.с.25).
01.06.2016 року ОСОБА_3 повідомила Львівську митницю ДФС про те, що приступає до виконання обов`язків згідно посади з 17.06.2016 року, про що подала відповідну заяву на ім`я начальника Львівської митниці ДФС.
Наказом Львівської митниці ДФС № 543-о від 15.06.2016 року "Про звільнення ОСОБА_1 ", виданого в.о. начальника Львівської митниці В. Шокалом на підставі ч. 2 ст. 85 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 року, позивача було звільнено із займаної посади 16.06.2016 року, на якій він перебував тимчасово, на умовах строкового трудового договору, на час відсутності основного працівника ОСОБА_3 , у зв`язку з закінченням строку призначення.
Відповідачем листом від 16.06.2016 №9203/10/13-70-04/28 ОСОБА_1 повідомлено про звільнення із займаної посади у зв`язку із закінченням строку призначення та наголошено на необхідності прибути у відділ роботи з персоналом Львівської митниці для надання декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2016-й рік станом на день звільнення, здачі службового посвідчення та отримання трудової книжки (а.с.9).
Так, згідно матеріалів справи, ОСОБА_1 в день його звільнення, а саме 16.06.2016 року, перебував на лікарняному, що підтверджується копією листка непрацездатності серія НОМЕР_1 від 15.06.2016 року.
Ознайомлений позивач із вказаним наказом 24.06.2016 року, і не погоджуючись зі своїм звільненням, звернувся до суду.
ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 23 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.
Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
Згідно ч. 3 ст. 2 Закону України "Про відпустки" право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом.
Підстави припинення державної служби визначені у ст. 83 Закону України "Про державну службу".
Відповідно до вказаної статті, державна служба припиняється:
1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону);
2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону);
3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону);
4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону);
5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону);
6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону);
7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом;
8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади".
Припинення державної служби у зв`язку із закінченням строку призначення на посаду державної служби визначено ст. 85 Закону України "Про державну службу".
Так, ч. 1 вказаної статті передбачено, що у разі призначення на посаду державної служби на певний строк державний службовець звільняється з посади в останній день цього строку.
Відповідно до ч. 2 цієї ж статті, державний службовець, призначений на посаду державної служби на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігалася посада державної служби, звільняється з посади в останній робочий день перед днем виходу на службу тимчасово відсутнього державного службовця. У такому разі тимчасово відсутній державний службовець зобов`язаний письмово повідомити керівника державної служби не пізніш як за 14 календарних днів про свій вихід на службу.
Підставою припинення трудового договору є, серед іншого, закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23 КЗпП України), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.
Відповідно до ст. 39-1 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.
Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.
ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
08 лютого 2020 року набрали чинності зміни до Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), внесені Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX, за правилом пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина 1 статті 341 КАС України).
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 2 ст. 341 КАС України).
Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що подаючи заяву про призначення на тимчасову посаду (на період відпустки основного працівника ОСОБА_3 ), позивач надав свою згоду на відповідний строк роботи та усвідомлював наслідок такої згоди, а саме, припинення трудових відносин після закінчення цього строку. 
Колегія суддів вказує, що строковий трудовий договір з позивачем переукладено до закінчення його строку у зв`язку зі зміною штатного розпису Львівської митниці ДФС за його згодою, умови виконання роботи в подальшому не змінились, а тому такий договір не став безстроковим.
З аналізу норм законодавства вбачається, що у разі звільнення працівника по п. 2 ст. 36 КЗпП України працівник не повинен подавати заяву про звільнення, а роботодавець не зобов`язаний попереджати його про звільнення, оскільки під час прийняття на роботу працівник давав згоду на укладення саме строкового трудового договору. Звільнення у зв`язку з закінченням терміну трудового договору за п. 2 ст. 36 КЗпП України проводиться напередодні дня виходу на роботу основного працівника.
Також, Суд вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій стосовно того, що при звільненні за п.2 ст.36 КЗпП законодавець встановлює обов`язок роботодавця працевлаштувати лише певні категорії працівників, перелік яких закріплено ст.184 КЗпП України (вагітних жінок і жінок, котрі мають дітей у віці до 3 років (або до 6 років, якщо дитина за медичним висновком вимагає домашнього догляду), самотніх матерів при наявності дитини у віці до 14 років або дитини-інваліда) до яких позивач не належить.
У контексті оцінки доводів касаційної скарги Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, Верховний Суд вважає, що ключові аргументи касаційної скарги отримали достатню оцінку.
Згідно з частиною першою статті 350 КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій. 
Керуючись статтями 341, 343, 349-354, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -
п о с т а н о в и в :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2016 року  та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2017 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.
Суддя-доповідач                                                                      Н.А. Данилевич
Судді                                                                                           М.І. Смокович 

                                                                                          Н.В. Шевцова