ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
20 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 753/17629/16
 
провадження № 61-8588 св 18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
Головуючого - Крата В. І.,  
суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Дундар І. О., Краснощокова Є. В.,
 
учасники справи:
 
позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
відповідач - ОСОБА_5 ,
треті особи - Головне територіальне управління юстиції в м. Києві, об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Урлівська 11А», Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції в м. Києві, ОСОБА_6 ,
 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення        учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 травня 2017 року в складі судді                 Коренюк А. М. та на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 листопада 2017 року в складі колегії суддів Пікуль А. А., Борисової О. В., Невідомої Т. О.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , звернулися в суд із позовом до ОСОБА_5 та просили:
- зобов`язати відповідача повернути співвласникам квартир будинку за адресою: АДРЕСА_1 частину технічного поверху (горища), яке в результаті реконструкції ввійшло до складу квартири НОМЕР_3 , що знаходиться у незаконному володінні відповідача, 
- відновити становище, яке існувало до порушення права шляхом скасування рішення державного реєстратора РРС ГТУЮ в м. Києві про реєстрацію права власності на реконструйовану квартиру НОМЕР_3 загальною площею 209,7 м 2  та свідоцтво про право власності на вказану квартиру № НОМЕР_1 , видане РС ГТУЮ в м. Києві 01 квітня 2014 року.
 
В обґрунтування своїх вимог позивачі вказували, що вони є власниками квартир: ОСОБА_1 - квартири НОМЕР_4 , ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 - НОМЕР_2 у будинку за адресою: АДРЕСА_1 . 
 
ОСОБА_5 є власником квартири НОМЕР_3 , загальна площа якої               становила 55,7 м 2  і була незаконно збільшена до 209,7 м2 шляхом реконструкції за рахунок допоміжних приміщень, а саме технічного поверху (горища). 
 
Позивачі вказували, що технічний поверх належить співвласникам будинку на праві спільної сумісної власності як приміщення загального користування в багатоквартирному житловому будинку, а тому дії відповідача щодо його привласнення є незаконними.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 24 травня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Суд першої інстанції виходив із того, що позивачі не довели в                  установленому законом порядку, що внаслідок реконструкції квартири НОМЕР_3 у будинку АДРЕСА_1 зі збільшенням її загальної площі були порушені їх майнові права на приміщення загального користування указаного будинку, а саме, що збільшення сталося за рахунок допоміжних приміщень (горища).
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
 
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 21 листопада 2017 року апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 травня 2017 року - без змін. 
 
Апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи та на підставі належних і допустимих доказів дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, а доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
08 грудня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 травня 2017 року та на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 листопада 2017 року.
 
На виконання вимог підпункту 4 пункту 1 розділу XIII ЦПК України                                           в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» дана справа передана до Верховного Суду. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження в даній справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 червня 2018 року дана справа призначена до судового розгляду. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
У касаційній скарзі позивачі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
 
Відзив на касаційну скаргу
 
У березні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив відповідача на дану касаційну скаргу, в якому вона просила залишити скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
 
У квітні 2018 року до Верховного Суду надійшло пояснення Головного територіального управління юстиції в м. Києві, в якому управління просило розглядати справу за його відсутності та ухвалити судове рішення з дотриманням вимог чинного законодавства. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що ОСОБА_1 є власником квартири НОМЕР_4 ,                           ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 власниками квартири НОМЕР_2 , ОСОБА_5 є власником квартири НОМЕР_3 у будинку АДРЕСА_1 .
 
Площа квартири  НОМЕР_3 збільшилася в результаті її реконструкції, проведеної в період із грудня 2013 року по лютий 2014 року.
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Касаційна скарга подана до набрання чинності Закону України № 460-ІХ від 15 січня 2020 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», тому відповідно до пункту 2 прикінцевих та перехідних положень вищезазначеного закону розглядається у порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.
 
Згідно з положеннями статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній до 08 лютого 2020 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Оскаржувані судові рішення не відповідають зазначеним вимогам закону.
 
Згідно частини другої статті 382 ЦК України власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.
 
У рішенні Конституційного Суду України у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 вказано, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.
 
У схожих обставинах Європейський суд з прав людини зауважив, що рішення місцевого органу влади щодо укладення контракту на реконструкцію горища третьою особою становило втручання у право заявників володіти своїм майном. Вирішуючи спір між заявниками (іншими співвласниками) і місцевим органом, національні судові органи чітко зазначили, що згідно з чинними на той час положеннями Цивільного кодексу для укладення інвестиційного контракту потрібна згода заявників, а в разі її відсутності органи влади могли звернутись до суду, щоб отримати дозвіл на проведення відповідних робіт. Втім, районна адміністрація не виконала цих вимог, уклавши контракт без згоди заявників чи судової санкції. Таким чином, як випливає з обґрунтування національних судів, органи влади не дотримались умов, передбачених законом для укладення інвестиційного контракту. В кінцевому підсумку після виконання контракту національні суди визнали його дійсним, встановивши, що він вигідний для всіх співвласників будинку. Отже, Суд вважає, що немає потреби оцінювати, чи було забезпечено цим рішенням національних судів справедливий баланс інтересів. З цього приводу Суд зауважує, що для цілей статті 1 Першого протоколу здійснювати оцінку справедливості доцільно лише тоді, коли відповідне втручання відповідає нормам застосовного законодавства. Ані з матеріалів справи, ані із зауважень Уряду не видно, що перед укладенням інвестиційного контракту існували якісь обставини, які перешкоджали місцевому органу отримати дозвіл на реконструкцію або безпосередньо від співвласників горища, або в судовому порядку. Крім того, з наявних матеріалів не вбачається, що те чи інше положення національного законодавства дозволяло місцевому органу укласти контракт без такої згоди або у випадку спору - без його судового вирішення. Отже, укладення інвестиційного контракту становило втручання, яке не відповідало закону. У зв`язку з цим було порушено статтю 1 Першого протоколу (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 41 - 45, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Суди при розгляді справи не перевірили доводів позовної заяви та апеляційної скарги про те, що горище житлового будинку у будинку АДРЕСА_1 є допоміжним приміщенням багатоквартирного будинку й використано відповідачем із порушенням прав інших співвласників будинку, не встановили, за рахунок яких приміщень збільшена площа приміщення відповідача, та зробили передчасний висновок про відмову в задоволенні позову в зв`язку з недоведеністю позовних вимог.
 
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права при вирішенні спору з подібних правовідносин викладений у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 752/18565/17 (провадження № 61-553св19).
 
Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суд першої та апеляційної інстанцій ухвалив рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416 ЦПК України в редакції, чинній до 08 лютого 2020 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , задовольнити частково.
 
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 листопада 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                          В. І. Крат
 
Судді                                                                                                       Н. О. Антоненко 
 
                                                                                                                  В. І. Журавель 
 
      І. О. Дундар
 
      Є. В. Краснощоков