Ухвала
Іменем України
 
30 березня 2020року
м. Київ
 
справа № 553/938/19
провадження № 61-2706ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М.,                 Кузнєцова В. О.
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 21 грудня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, 
 
В С Т А Н О В И В :
 
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                ОСОБА_2 , у якому просив визнати майно - земельну ділянку площею 3,71 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Супрунівської сільської ради Полтавського району, особистою приватною власністю, яка придбана у період шлюбу за особисті кошти.
 
В обґрунтування позову зазначив, що 15 січня 2003 уклав шлюб з                                 ОСОБА_2 , який рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 12 липня 2018 року розірвано.
Вказував, що 16 лютого 2002 року він надав у борг ОСОБА_3 кошти в сумі                   37 тис. грн, які останній зобов`язувався повернути до 31 грудня 2002 року, про що ним складена розписка. У вказаний строк ОСОБА_3 борг не повернув, запропонував розрахуватися за борг земельною ділянкою, яку йому виділили 
розпорядженням Полтавської райдержадміністрації від 17 лютого 2005                         № 73, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,71 га, яка розташована на території Супрунівської сільської ради Полтавського району Полтавської області.
На підставі цієї домовленості написана розписка, згідно якої                            ОСОБА_3 передає ОСОБА_1 , у власність земельну ділянку, яка знаходиться на території Супрунівської сільської ради Полтавського району Полтавської області.
Оскільки до реєстрації шлюбу з відповідачем надав ОСОБА_3 в позику свої особисті грошові кошти в сумі 37 тис грн, які останній не повернув та передав у погашення боргу спірну земельну ділянку, тому ця ділянка є його особистою власністю.
 
У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом про поділ майна подружжя. 
 
В обґрунтування позову зазначав, що за час перебування з відповідачем у зареєстрованому шлюбі придбано майно, яке є їх спільною сумісною власністю та підлягає поділу з визнанням за нею права власності на 1/2 частину цього майна, а саме, на 1/2 автомобіля марки «ACURA MDX», легковий універсал,             2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , та на 1/2 земельної ділянки площею 3,71 га, яка знаходиться на території Супрунівської сільської ради Полтавського району Полтавської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 5324085200:00:023:0012.
 
Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 02 липня                  2019 року об`єднано цивільну справу за позовом ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю із цивільною справою за позовом ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
 
Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 04 жовтня     2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано земельну ділянку площею 3,71 га, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і знаходиться на території Супрунівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, державний акт серія ЯЖ № 359446 від 20 травня 2008 року, особистою власністю ОСОБА_1 .
Позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля марки «ACURA МDX», легковий універсал, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено за безпідставністю.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання спірної земельної ділянки його особистою власністю та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 в частині поділу вказаної земельної ділянки, як спільної сумісної власності подружжя, суд першої інстанції виходив із того, що обставини набуття права власності на спірну земельну ділянку вказують на придбання її за рахунок коштів, які були особистою приватною власністю позивача ОСОБА_1 до укладення шлюбу з ОСОБА_2 .
 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 21 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.
Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 04 жовтня               2019 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання земельної ділянки спільною сумісною власністю скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано земельну ділянку площею 3,71 га, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і знаходиться на території Супрунівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, державний акт серія ЯЖ №359446 від 20 травня 2008 року, спільною сумісною власністю подружжя.
 
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 3,71 га, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і знаходиться на території Супрунівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, кадастровий номер 5324085200:00:023:0012.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення місцевого суду в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину автомобіля марки «ACURA MDX», легковий універсал, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , сторонами не оскаржувалось, тому відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України не було предметом апеляційного перегляду.
Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду в оскаржуваній частині, виходив з того, що ОСОБА_1 не спростував презумпцію спільного майна подружжя, набутого у шлюбі, - спірної земельної ділянки, оскільки рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 21 лютого                2008 року встановлено, що право власності на цю земельну ділянку позивач набув на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 10 січня 2007 року з ОСОБА_3 , тобто під час шлюбу з ОСОБА_2 . 
 
У лютому 2020 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга                 ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 21 грудня 2019 року, здана до поштового відділення зв`язку 08 лютого 2020 року, про що свідчить відбиток поштового штемпеля на конверті, тобто з пропуском строку на касаційне оскарження, встановленого частиною першою статті 390 ЦПК України.
 
У клопотанні, доданому до касаційної скарги, заявник просить поновити строк на касаційне оскарження судового рішення, посилаючись на те, що копію постанови апеляційного суду отримав 09 січня 2020 року, в підтвердження чого надає конверт поштової кореспонденції.
 
Частиною другою статті 390 ЦПК України передбачено, що учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
 
Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин, оскільки без своєчасного отримання копії оскаржуваного судового рішення заявник позбавлений можливості як визначення необхідності подання касаційної скарги, так і її мотивування, що є обов`язковим елементом касаційної скарги згідно з вимогами статті 392 ЦПК України, він підлягає поновленню.
 
Заявник обґрунтовує касаційну скаргу неправильним застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а                             саме: застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року в справі № 6-1026цс15, 24 лютого                 2016 року в справі № 6-50цс16, Верховного Суду від 18 липня 2018 року в справі № 711/7108/17, 08 травня 2019 року в справі № 461/12153/15-ц, 26 липня                   2019 року в справі №641/5115/16-ц, що стало підставою касаційного оскарження (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку. 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
 
Обставини набуття ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку площею 3,71 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Супрунівської сільської ради Полтавського району, встановлені рішенням суду і в силу частини четвертої статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.
 
Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 21 лютого  2008 року договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 3,71 га, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і знаходиться на території Супрунівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, укладений 10 січня 2007 року між ОСОБА_1 та                      ОСОБА_3 , визнано таким, що відбувся, є дійсним.
 
Даним рішенням за ОСОБА_1 визнано право власності на земельну ділянку площею 3,71 га, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва знаходиться на території Супрунівської сільської ради Полтавського району Полтавської області і належала                          ОСОБА_3 на підставі Державного акта про право приватної власності на землю, серія ПЛ № 221500 від 09 червня 2005 року.
 
15 січня 2003 року ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_2 .
 
Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 11 червня 2018 року по цивільній справі № 553/2015/17 шлюб між сторонами розірвано.
 
Відповідно до пункту 23 частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
 
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Отже, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Тобто, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її заперечує.
 
Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, апеляційний суд прийшов до висновку, що ОСОБА_1 не спростував презумпцію спільного майна подружжя, набутого у шлюбі, - спірної земельної ділянки, оскільки рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 21 лютого 2008 року встановлено, що право власності на цю земельну ділянку позивач набув на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 10 січня 2007 року з ОСОБА_3 , тобто під час шлюбу з ОСОБА_2 . 
 
Зазначені висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17, посилання на яку здійснено Верховним Судом у постановах від 19 червня                    2019 року в справі № 621/302/15-ц, 27 січня 2020 року в справі № 442/8047/16-ц, 10 березня 2020 року в справі № 661/1254/18, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17. Згідно вищенаведеного, суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до висновку суду касаційної інстанції. 
 
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд            відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою            ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 21 грудня 2019 року необхідно відмовити, оскільки, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
 
Колегія суддів встановила, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд у постановах від 19 червня 2019 року в справі № 621/302/15-ц, 27 січня 2020 року в справі № 442/8047/16-ц, 10 березня 2020 року в справі               № 661/1254/18, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від                    21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17, викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах щодо спростування презумпції спільного майна подружжя.
 
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України  ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судом апеляційної інстанції вищевказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга                   ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 21 грудня 2019 року є необґрунтованою.
 
Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
У Х В А Л И В :
 
Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити.
 
Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Полтавського апеляційного суду від 21 грудня               2019 року.
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від                   21 грудня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	В. С. Жданова	
 	В. М. Ігнатенко	
 	В. О. Кузнєцов