ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 березня 2020 року

м. Харків

справа № 646/1688/13-ц

провадження № 22-ц/818/1292/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В. 

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивачі – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідачі – ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу  за позовом ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 до  ОСОБА_4 ,   ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про встановлення нікчемності правочинів та визнання права власності на частину домоволодіння за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 , ОСОБА_6 – ОСОБА_7 , ОСОБА_4 на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2013 року, постановлене під головуванням судді Журавель В.А., в залі суду в місті Харкові, -
в с т а н о в и в:
У лютому 2013 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про встановлення нікчемності правочинів та визнання права власності на частину домоволодіння.
Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2013 року позов задоволено. Встановлено нікчемність правочинів:
-договору позики від 31.08.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Шевченко В.Ю. за реєстраційним номером 4364, із змінами п.1 і 2 цього договору від 22.11.2006 року за реєстраційним номером 6497, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ;
-іпотечного договору від 31.08.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Шевченко В.Ю. за реєстраційним номером 4368, із змінами п.1 цього договору від 22.11.2006 року за реєстраційним номером 6498, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ;
-договору дарування, посвідченого 01.10.2009 року приватним нотаріусом ХМНО Саврасовою І.Ю. за реєстраційним номером 3397, укладеного між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Визнано право власності ОСОБА_1 на 26/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 . Стягнуто солідарно з відповідачів на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 991,90 грн. та 114,70 грн.
Ухвалою Червонозаводського районного суду м.Харкова від 21 листопада 2019 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_5 , ОСОБА_6 – адвоката Статівка Олександра Євгеновича про перегляд заочного рішення суду першої інстанції – відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_5 , ОСОБА_6 – ОСОБА_7 та ОСОБА_4 просять застосувати позовну давність до позовних вимог позивачів, що є підставою для відмови у позові; скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Стягнути солідарно з позивачів на користь ОСОБА_5 понесені судові витрати на загальну суму 42 396,30 грн. Стягнути солідарно з позивачів на користь ОСОБА_6 понесені судові витрати на загальну суму 40 524,20 грн.
Посилаються на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; відповідачі вказують, що вони не були належним чином повідомлені про розгляд справи 19 листопада 2013 року, що позбавило їх можливості подати клопотання про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин. Так, спірні договори укладені 31.08.2006 року та 01.10.2009 року, тобто про порушення своїх прав ОСОБА_1 знав з моменту їх укладення. Проте до суду позивачі звернулися лише 26.02.2013 року, що є підставою для відмови у позові. Крім того оспорювані правочини не можуть бути визнані нікчемними згідно вимог ст. 215 ЦК України. Неконкретизованість місця виконання зобов`язання, а також визначення пені та штрафу у твердій грошовій сумі замість обчислення їх у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання, - не є підставою для визнання договорів нікчемними. Сторонами було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору. Правочини посвідчені приватним нотаріусом. Своїм підписом ОСОБА_1 підтвердив, що вищевказані договори не носять фіктивного характеру чи удаваного правочину, позивач підтвердив, що він згоден з умовами та змістом оспорюваних правочинів. Судом першої інстанції невмотивовані підстави для визнання договору дарування нікчемним. Відповідачі вважають, що у задоволенні позові слід відмовити. Разом з тим зазначають, що у зв`язку із розглядом вказаної справи вони понесли судові витрати, які складаються із судового збору та витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню з позивачів на їх користь.
ОСОБА_4 підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити.
Представник позивачів – адвокат Пирогов Олександр Іванович подав до суду заяву, в якій зазначив, що заперечує проти апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2013 року – залишити без змін.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що належним чином повідомлені відповідачі не з`явилися в судове засідання, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. При цьому наявні підстави для встановлення нікчемності оспорюваних правочинів, а також за ОСОБА_1 слід визнати право власності на 26/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 . 
Проте такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Згідно ст. 158, п. 1 ч. 1 ст. 169 ЦПК України, в редакції, яка була чинною на момент ухвалення оскаржуваного рішення, розгляд судом цивільної справи відбувається у судовому засіданні з обов`язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі. Суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки, однак суд першої інстанції розглянув справу по суті.
Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення рішення), у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Матеріали справи не містять відомостей про належне повідомлення відповідачів про розгляд справи 19 листопада 2013 року.
Відповідно до п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги відповідачів щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за їх відсутності. У зв`язку з чим, рішення суду підлягає скасуванню на підставі п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.
Судом встановлено, що 31 серпня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений нотаріально посвідчений договір позики. З урахуванням змін до договору, погоджених сторонами 22 листопада 2006 року, ОСОБА_1 отримав у борг 87 720 грн., що еквівалентно 17 200 дол. США ( а. с. 12-13 т.1). 
Згідно п. 2, 3 договору позичальник зобов`язався повернути ОСОБА_4 позичені кошти до 28 лютого 2007 року, погоджено, що повернення часток боргу проводиться кожного місяця не пізніше останнього числа.
В п. 3 договору позики від 31.08.2006 року, із наступними змінами зазначено, що у випадку порушення терміну щомісячної сплати стягується пеня у розмірі 50 гривень за кожний прострочений день.
Пунктом 7 договору позики визначено, що позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Крім того, пунктом 8 договору позики від 31.08.2006 року визначено, що з 01.03.2007 року передбачені штрафні санкції в розмірі 28 000 дол. США.
Своїм підписом сторони підтвердили, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину.
На забезпечення виконання зобов`язань за договором позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Шевченко В.Ю. 31.08. 2006 року за р. № 4368, із змінами п. 1 договору від 22.11.2006 року за р. № 6498, предметом якого були 26/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 вартістю 87 720 гривень, що еквівалентно 17 200 дол. США ( а. с. 14-15 т.1).
Вказані 26/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 належали та ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору дарування від 20.09.2004 року (а.с. 7,11 т.1).
Пунктом 2.4, 2.5 Договору іпотеки сторони погодили, що іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на майно, що передане в іпотеку в разі, якщо іпотекодавець не виконує свої зобов`язання за договором позики, посвідченого 31.08.2006 року, а також в разі порушення інших умов договору позики. У випадку невиконання іпотекодавцем своїх зобов`язань за договором позики, іпотекодержатель має право реалізуватимайно, передане в іпотеку, в безспірному порядку (на підставі виконавчого напису нотаріуса, через аукціони або іншим шляхом, передбаченим законом).
Сторони не заперечують, що зобов`язання за договором позики частково виконувалися ОСОБА_1 (а.с.16-19). Проте до 28 лютого 2007 року, як зазначено у договорі позики, сума боргу у повному обсязі повернута не була.
07 травня 2007 року ОСОБА_4 подала до приватного нотаріуса ХМНО Шевченко В.Ю. заяву з пропозицією повернути ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 219 930 грн., з урахуванням штрафів та пені за прострочення виконання зобов`язання.
21 вересня 2009 року державним виконавцем Червонозаводського ВДВС було винесено постанову про передачу ОСОБА_4 26/100 часток домоволодіння, належних позивачу, та 25 вересня 2009 року приватним нотаріусом ХМНО Зайцевим О.В. видано свідоцтво про право власності ОСОБА_4 на 26/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .
01 жовтня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і ОСОБА_6 було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Саврасовою І.Ю. за р. № 3397, відповідно до якого ОСОБА_4 подарувала їм 26/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 (а. с. 20-21 т.1).
Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посилалися на те, що договір позики та договір іпотеки, укладені 31 серпня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , а також договір дарування від 01 жовтня 2009 року є нікчемними правочинами, оскільки їх умови не відповідають вимогам закону. Зокрема, в договорах зазначені різні адреси позичальника за жодною з яких ОСОБА_1 не проживав. В п. 3 договору позики вказано, що у випадку порушення терміну щомісячної сплати стягується пеня у розмірі 50 гривень за кожний прострочений день, тобто пеня в твердій сумі, що не відповідає поняттю пені за ч. 3 ст. 549 ЦК України. А в п. 8 договору позики зазначено, що з 01.03.2007 року передбачені штрафні санкції в розмірі 28 000 дол. США, тобто штраф визначено також в твердій сумі в іноземній валюті, що не відповідає поняттю штрафу за ч. 2 ст. 549 ЦК України. Позивачі вважають, що відповідачка, використовуючи їх правову необізнаність, внесла в договір позики незаконні умови в пунктах 3,4,7,8 та вступній частині договору іпотеки від 31.08.2006 року, які були направлені не на реальне виконання зобов`язань за договором позики, а на умисне створення боргової пастки в цілях незаконного заволодіння нерухомим майном ОСОБА_1 та порушення прав позивачів на недоторканність житла. Крім того вважають, що звернення стягнення на частину житлового будинку АДРЕСА_1 також є незаконним, оскільки не повідомивши позичальника, відповідачка оформила на себе право власності на частину належного їм будинку та уклала договір його дарування, чим порушила право власності позивачів та їх право на житло. У зв`язку з цим позивачі також просили суд визнати право власності ОСОБА_1 на 26/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .
Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим до виконання сторонами (статті 627 - 629 Цивільного кодексу України).
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ст. 638 Цивільного кодексу України).
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст.203 Цивільного кодексу України, зокрема, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частини першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конституційною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правовідносини, які порушують публічний порядок, є нікчемними. Правочин є нікчемним не за рішенням суду, а відповідно до закону.
Такий правочин є нікчемним з моменту укладення на підставі частини другої статті 215 ЦК України . Наслідки для сторін також настають в силу вимог закону. А отже рішення суду не є підставою для застосування таких наслідків.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.06.2019 року по справі №916/3156/17 погодилася з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц і від 7 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц, відносно того, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону.
Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивачі просили суд встановити саме нікчемність як договору позики, договору іпотеки, які укладені 31 серпня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , так і договору дарування, посвідченого 01.10.2009 року приватним нотаріусом ХМНО Саврасовою І.Ю., укладеного між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , у зв`язку з невідповідністю їх умов вимогам закону.
Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст. 1047 Цивільного кодексу України).
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Розписка має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (стаття 1 цього Закону).
Крім того статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Договір дарування майнового права та договір дарування з обов`язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним.
Цивільний Кодекс України виділяє такі види нікчемних правочинів:
1) вчинений з порушенням обов?язкової письмової та нотаріальної форми (ст. 218, 219, 220);
2) вчинений малолітньою особою за межами її цивільної дієздатності (ст. 221);
3) вчинений у випадках, передбачених законом, без дозволу органу опіки та піклування (ст. 224);
4) вчинений недієздатною фізичною особою (ст. 226);
5) правочин, що порушує публічний порядок (ст. 228);
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справ не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підстав доказів, поданих учасниками справи.
Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З матеріалів справи убачається, що укладаючи як договір позики, так і договір іпотеки, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 дійшли згоди щодо усіх істотних умов вказаних правочинів. Своїм підписом сторони підтвердили, що договори не носять характеру фіктивного та удаваного правочину. Крім того договори укладені у письмовій формі та нотаріально посвідчені.
Договір дарування від 01 жовтня 2009 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і ОСОБА_6 також відповідає вимогам закону, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Саврасовою І.Ю. за р. № 3397 (а. с. 20-21 т.1).
Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що спірні правочини є нікчемними.
Посилання позивачів на невідповідність умов договорів вимогам закону не свідчить про нікчемність договору.
Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково дійшов висновку про наявність підстав для встановлення нікчемності правочинів і як наслідок, визнав право власності ОСОБА_1 на 26/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .
Крім того, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , суд першої інстанції не звернув уваги на те, що зазначені особи не є сторонами оспорюваних правочинів, на час укладення цих правочинів не були власниками спірного домоволодіння, доказів порушення їх прав укладеними договором позики, іпотеки та дарування суду не надали.
Колегія суддів вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про встановлення нікчемності правочинів та визнання права власності на частину домоволодіння – слід відмовити.
Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.
Разом з тим посилання апелянтів на застосування до спірних правовідносин строків давності, - не приймаються до уваги, з огляду на таке.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст. 257 ЦК України).
Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Згідно ч.5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Виходячи із змісту зазначеної норми, відсутність поважних причин пропущення позовної давності є підставою для відмови у позові лише за доведеності порушення прав позивача.
Проте якщо підстав вважати порушеним право позивача не вбачається, суд має відмовити у позові по суті позовних вимог.
Положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.
Колегія суддів не обговорює питання пропуску позовної давності з огляду на те, що дійшла висновку про необґрунтованість позовних вимог, а в межах строків позовної давності підлягає захисту тільки порушене право.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат.
Так судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
З матеріалів справи убачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 помер (а.с.9 т.2).
Тому судові витрати у справі підлягають стягненню з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Зокрема на користь ОСОБА_5 з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід стягнути судовий збір у розмірі 2064,20 грн., тобто по 1032,10 грн. з кожного, з яких: 192,10 грн. – судовий збір за подачу заяви про перегляд заочного рішення (а.с.190 т.1), 383,20 грн. – за заяву про забезпечення поновлених прав (а.с.220 т.1), 1 487,90 грн. – за подачу апеляційної скарги.
А на користь ОСОБА_6 з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід стягнути судовий збір у розмірі 192,10 грн., тобто по 96,05 грн. з кожного, сплачений відповідачкою за заяву про перегляд заочного рішення (а.с.191 т.1).
Крім того до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать також витрати на професійну правничу допомогу, які апелянт просив стягнути у розмірі 40 140 грн.
Зі змісту статті 58 ЦПК України вбачається, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Згідно статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Частиною четвертою статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
У відповідності до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Судом встановлено, що 03 вересня 2019 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , а також між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були укладені договори про надання правової допомоги (адвокатських послуг).
За умовами вказаних договорів адвокат зобов`язувався надавати клієнту правову допомогу у питаннях, що стосуються перегляду судом заочного рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2013 року у справі за вищевказаним позовом, а клієнт зобов`язувався сплатити адвокату гонорар (винагороду) за надану правову допомогу (а.с.84 т.2)
Пунктом 4.1 вказаних Договорів сторони погодили, що на надання клієнту правничої допомоги адвокатом буде затрачено не менше 30 годин, у зв`язку з чим за надання правової допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар у розмірі 30 105 грн. (а.с.85 т.2 зворотній бік).
На виконання зобов`язань за договором про надання правової допомоги від 03 вересня 2019 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було сплачено 30 105 грн. (а.с.87, 93 т.2).
Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.
Так у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
21 грудня 2019 року складені Акти виконаних робіт за договорами про надання правової допомоги, де зазначено, що загальна вартість адвокатських послуг, наданих відповідачам, складає 35 122,50 грн., з яких 30 105 грн. оплачені клієнтами, а сплату коштів у розмірі 5 017,50 грн. буде врегульовано укладенням в подальшому додатковою угодою (а.с.88-89 т.2).
Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Частина 3 ст. 141 ЦПК України встановлює, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно до ч. 3 ст. 133, ст. 140, ч. 2 ст. 141 ЦПК України, особа, як понесла витрати, пов`язані з витребуванням доказів та вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи, має право вимагати відшкодування цих судових витрат за рахунок іншої сторони.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фінансовий розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумний та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015р., п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004р., заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
У п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
З огляду на вказане та на те, що заявлені витрати є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг , не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, - колегія суддів, з урахуванням вимог розумності та справедливості, вважає необхідним стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_6 витрати на правову допомогу у розмірі 15 000 грн., тобто по 7 500 грн. з кожного.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 , ОСОБА_6 – ОСОБА_7 , ОСОБА_4 – задовольнити частково.
Заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2013 року – скасувати та ухвалити нове.
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про встановлення нікчемності правочинів та визнання права власності на частину домоволодіння.
Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 2 064,20 грн., тобто по 1 032,10 грн. з кожного.
Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 судовий збір у розмірі 192,10 грн., тобто по 96,05 грн. з кожного.
Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_6 витрати на правову допомогу у розмірі 15 000 грн., тобто по 7 500 грн. з кожного.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна 

Судді:                                                                   С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 19.03.2020 року.