КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД          

Справа   № 760/3961/17                                                                                              Головуючий у суді першої інстанції: Українець В. В.
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3247/2020                                             Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
 
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
            24 лютого  2020 року          Київський апеляційний суд в складі  колегії суддів судової палати в цивільних справах
 
                          Головуючого                      Волошиної В.М.
                          Суддів                                 Мостової Г.І., Слюсар Т.А. 
                          при секретарі                      Маличівській Н.В.
 
            Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про витребування майна від добросовісного набувача.
 
            Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної  скарги, колегія суддів, - 
 
в с т а н о в и л а :
 
           28 лютого 2017 року позивач  ОСОБА_2 звернувся у  суд з позовом   до  відповідача ОСОБА_3 про витребування квартири АДРЕСА_1 , як від добросовісного набувача на підставі ст. 388 ЦК України.  
          Позовні вимоги мотивовані тим, що  він є сином ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкодавцю на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 .
          Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 07 серпня 2013 року йому було встановлено два місяці додаткового строку для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.
          19 лютого 2014 року він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.
          Постановою приватного нотаріуса Бригіда від 19 лютого 2014 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадкове майно померлого, оскільки після спливу 6 місяців після смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_2 на ім`я ОСОБА_4 вже було видане свідоцтво про право на спадщину за законом. У своїй заяві про прийняття спадщини ОСОБА_4 зазначила, що інших спадкоємців не має.
          Після прийняття спадщини ОСОБА_4 подарувала спірну квартиру своїй дочці ОСОБА_1 
         29 травня 2014 року він звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності в порядку спадкування, визнання договору дарування недійсним.
         Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 23 вересня 2016 року позов  ОСОБА_2 задоволено.
        Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12 січня 2017 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23 вересня 2016 року скасовано в частині визнання права власності в порядку спадкування та витребування майна з чужого незаконного володіння, в іншій частині - залишено без змін.
         Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12 січня 2017 року встановлено, що ОСОБА_4 не має права на спадкування, оскільки вона є спадкоємцем другої черги, а тому видане на її ім`я свідоцтво про право на спадщину підлягає визнанню недійсним.
         Крім того, договір купівлі-продажу кватири між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 від 20 липня 2015 року укладений після накладення арешту на спірку квартиру в порядку забезпечення позову у справі № 760/11324/14-ц, який судом не скасовувався.
         ОСОБА_1 , не маючи на це правових підстав, продала спірну квартиру ОСОБА_3 .
         Оскільки ОСОБА_1 не мала права власності на спірну квартиру, то вона не мала права її продавати будь-кому, а тому ОСОБА_3 не набув права власності на спірну квартиру.
 
          Рішенням  Солом`янського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про витребування майна від добросовісного набувача задоволено.
          Витребувано від  ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_2              ( АДРЕСА_4 ) квартиру АДРЕСА_1 .
          Зобов`язано  ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 ) передати  ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ) квартиру АДРЕСА_1 .
          Стягнуто з  ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання:             АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ) 8000 гривень судового збору.
          Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті згідно з ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 14 березня 2017 року, якою заборонено відчуження квартири АДРЕСА_1 
 
           Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, третя особа ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість , неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, внаслідок неправильного дослідження оцінки доказів, а також порушення норм процесуального та матеріального права. Зокрема зазначала, що в порушення норм процесуального законодавства , а саме п.2ч.2.ст.19, ч.1ст.11, ч.2ст.258 ЦПК України , п.9 Розділу ХШ  ПЕРЕХІДНИХ ПОЛОЖЕННЬ ЦПК України , суд не ставив на обговорення питання щодо продовження розгляду справи в порядку норм чинного ЦПК України та визначення форми позовного провадження в якому має розглядатися справа , а відтак можливості продовженння розгляду справи на стадії підготовчого засідання, шляхом постановлення відповідної ухвали, яка у матеріалах справи відсутня. Водночас, у порушення вимог ч.1 ст.196 , ч.2 ст.189,ч.2 ст.200 ЦПК України суд першої інстанції не вирішував питання про початок та відкриття підготовчого засідання, не має з цього приводу і відповідної ухвали.  Все це призвело до позбавлення  права відповідача звернутися із відзивом на позовну заяву.  Вказувала, що суд не вирішив поважності чи не поважнсті причин неявки відповідача, вказаної останнім у телеграмі і з цього приводу не має і відповідної ухвали суду у матеріалах справи, що підтверджується протоколом судового засідання від 22.10.2019 ( а.с.172), а також відповідач не подавав заяву про розгляд справи у його відсутність. Зауважила, що судом порушено принцип змагальності сторін, порядок розгляду процесуальних питань. Суд у порушення вимог ст.222 та ч. 2 ст. 258 ЦПК України не вирішив питання щодо заяви позивача від 03.04.2018 про зміну предмету позову ( а.с.71) , не постановив відповідну ухвалу з цього приводу і описова частина рішення не містить даних з цього питання. Водночас представник позивача у судовому засіданні не порушувала питання про прийняття до розгляду даної заяви про що свідчить протокол судового засідання від 03.04.2018                 ( а.с.125-126) та від 22.10.2019 ( а.с.172) та зазначили, що підтримують та просять до задоволення  позов, при цьому не зазначивши нічого про заяву про зміни предмету позову, що підтверджується протоколом судового засідання від 22.10.2019 ( а.с.173). Разом з тим, суд у порушення вимог п.2 ч.2 ст. 223 ЦПК України не відклав розгляд справи у зв`язку із неявкою відповідача, щодо якого в матеріалах справи  водночас відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання  , а є лише суперечливі відомості про місце проведення судового засідання від 22.10.2019, повернутий лист із зворотнім повідомленням про невручення судової кореспонденції ( а.с.169). Звернула увагу на те, що позивачем не було надано суду жодного належного та допустимого доказу , що він був фактичним власником спірної квартири або володів і користувався нею , тобто мав речове право, а тому  погодитися з висновками суду , який посилався на ст.ст. 330 та 388 ЦК України , про те що оскільки позивач є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_5 , до складу спадщини якого входила спірна квартира , йому за рішенням суду було  визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, але отримати свідоцтво  на спірне нерухоме майно не зміг , оскільки воно було видано на ім`я сестри померлого - ОСОБА_4 , яка в подальшому відчужила його, але за рішенням суду зазначене свідоцтво було визнано недійсним , що дає законні підстави для витребування його від добросовісного набувача , яким є відповідач ОСОБА_3 , не можна. Оскільки згідно ст. 388 ЦК України витребувати майно від добросовісного набувача може лише власник такого майна , а позивач не надав доказів , що був фактичним власником, а також в матеріалах справи є рішення Апеляційного суду від 12 січня 2017 року , яким скасовано рішення Солом`янського районного суду  в частині визнання права власності в порядку спадкування за законом за ОСОБА_2 на кв. АДРЕСА_1 , витребвання її від ОСОБА_1   та зобов`язання ОСОБА_1 передати її ОСОБА_2 . Натомість докази , що містяться в матеріалах справи, свідчать про те, що власником спірної квартири, яку позивач мав намір витребувати є ОСОБА_3 , який набув право власності на неї на законних підставах шляхом укладення договору купівлі-продажу від 20.07.2015. з ОСОБА_1 , яка їй належала на підставі договору дарування від 26.12.2012 з ОСОБА_4 . Наголосила на тому, що правомірність набуття ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру  та правомірність набуття на неї права власності в подальшому ОСОБА_3 ніким не оспорювалась, а матеріали справи не містять рішень судів , які набрали законної сили, якими були б визнані згадувані правочини недійсними. Посилаючись на практику Верховного Суду відзначила, що наявність рішення суду від 12.01.2017, яке набрало законної сили  і яким визнано свідоцтво про право на спадщину на спірну квартиру на ім`я ОСОБА_4 недійсним не має наслідком безумовну недійсність усіх укладених у подальшому правочинів та правовстановлюваних документів щодо майна , на яке було видано недійсне свідоцтво. Отже, позивачем не було доведено, що він був власником спірної квартири , не заявлялись вимоги про визнання права власності на неї , а тому правових підстав для задоволення позову у відповідності до вимог ст. 388 ЦК України не було. А тому відзначив, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню. Підсумовуючи вказував, що питання розгляду заяви відповідача про застосування строків позовної давності залишилося поза увагою суду першої інстанції. ( а.с.130-131).
 
            У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 позивач ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення районного суду  без змін. Вважав, що рішення є законним та обгрунтованим. Зокрема зазначав, що відповідачем  не подавалась апеляційна скарга, а тому доводи у ній  про порушення процесуальних прав  і позбавлення відповідача на подання відзиву щодо позову,  у відповідності до вимог ч.1 ст. 191 та ч.2 ст. 192 ЦПК України не заслуговують на увагу. Разом з тим відзначив, що підстав до скасування рішення відповідно до вимог ст. 376 ЦПК не має. Наголосив на тому, що і у відповідача і у третьої особи були процесуальні можливості подати відзив на позов, справа знаходилась у провадженні суду з 14.03.2017 по 22.10.2019, однак вони цим правом не скористались, натомість їх представник - ОСОБА_6 весь час зловживав своїми процесуальними правами, заявляючи безпідставні клопотання для затягування розгляду справи. Водночас відмітив, що 14.03.2019 учасникам справи була направлена ухвала суду про призначення  ( а.с.139-143), а зворотні повідомлення про вручення також є у матеріалах справи  а.с.154-156. Окрім того відповідно до ч.3 ст. 8 ЦПК України інформацію про зміну місця розгляду справи суддею Українець В.В. було розмішено на ойфіційному сайті суду ще 01.04.2019 , а відтак, учасники справи мали змогу з`явитися у судове засідання 22.10.2019  за адресою вул. Кривоноса 25 у м . Києві . Не заслуговують також на увагу і доводи апелянта щодо порушення судом вимог п.1 ч.2 ст. 223 , ст.43 ЦПК України, оскільки судом неодноразово направлялись і процесуальні документи, і повідомлення про дату та місце розгляду справи , які були отримані учасниками справи, а неодноразова неявка відповідача у судове засідання належним чином повідомленого не дає підстави для застосування п.2 ч.2 ст. 223 ЦПК України. Не  відповідають дійсності і твердження апелянта про самостійне уточнення судом предмету позову, оскільки матеріали справи містять документальні підтвердження направлення судом заяви про уточнення позовних вимог  учасника справи і апелянту, в тому числі  ( а.с.73-75), однак клопотань чи заперечень з цього приводу у письмовій формі від апелянта суду не надходило. З протоколу судового засідання ( а.с. 172) вбачається , що представники позивача, які були присутні у судовому засідання від 22.10.2019 підтримали позовні вимоги , а відтак суд не вийшов за межі позовних вимог. Окрім того, позовні вимоги змінені 03.04.2018 за своєю правовою суттю не відрізняються від заявлених 28.02.2017. Посилаючись на вимоги ч.1 ст. 396, ч. 1 ст. 388 , ч.5 ст. 1268, ч. 3 ст. 1296 ЦК України зазначав, що навіть неоформлення позивачем права власності на спадщину дає йому всерівно право на заявлення позовних вимог  про витребування майна на підставі            ст. 388 ЦК України, як спадкоємця, що прийняв спадщину у встановленому законом порядку.  Вказував також, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 23.09.2016 та рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12.01.2017  договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 20 липня 2015 року укладений після накладення арешту на спірну квартиру в порядку забезпечення позову у справі № 760/11324/14-ц , який судом не скасовувався. ОСОБА_1 не маючи на це правових підстав , продала спірну квартиру ОСОБА_3 . А тому, суд вірно у оскаржуваному рішенні зазначив, що позивач ОСОБА_2 є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_5 , а тому ОСОБА_4 не має права на спадкування, бо є спадкоємцем другої черги. А оскільки у позивача існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, тому суд вірно визнав за ОСОБА_2 право власності на спадщину після смерті ОСОБА_5 на кв. АДРЕСА_1 , а видане на ім`я ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину підлягає визнанню недійсним. Не заслуговують також і посилання апелянта щодо пропуску строку позовної давності , оскільки  позивач дізнався про укладення договору купівлі-продажу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3   лише при розгляді справи у апеляційній інстанції , рішення якою прийнято 12.01.2017. А тому на підставі ст. 264 ЦК України строк позовної давності не сплинув, оскільки з першим позовом позивач звернувся до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 29.05.2014 , а з другим про витребування майна у добросовісного  набувача 28.02.2017. Підсумував , що на підставі викладеного  згідно ст. 375 ЦП України рішення суду має бути залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення.  
 
            Інші сторони не скористались процесуальним правом у відповідності до вимог ст. 360 ЦПК України на звернення із відзивом на апеляційну скаргу.
 
            У судове засідання призначене Київським апеляційним судом на 24 лютого 2020 року сторони та 3-і особи не з`явились.  
    
           Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
 
           Виходячи з вимог частини 1 статті 44 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті  371 ч.1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 120 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2  ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін та 3-х осіб в судове засідання, які про час та місце розгляду справи  повідомлені, причину неявки суду не повідомили, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. До того ж,  позивач та відповідач для участі у справі направили своїх представників.
 
            Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не  підлягає  задоволенню з наступних підстав.
 
            Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрутованість рішення суду першої інстанції в межа доводів та вимог апеляційної скарги.
          Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
 
          Задовольняючи позовні вимоги шляхом витребування від відповідача   ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2   квартиру АДРЕСА_1   та зобов`язуючи  його передати  позивачу суд першої інстанції виходив з  доведеності позовних вимог.
 
          З такими висновками суду слід погодитись виходячи з наступного.
 
          У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:
1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.        
 
          Оскаржуване рішення суду у повній мірі відповідає вказаним вимогам цивільного процесуального права.
 
           Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
            Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
 
            Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
            Суд першої інстанції, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини і відповідні ним правовідносини.
 
           Так, спір між сторонами виник відносно квартири АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_5 
           ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
          Позивач ОСОБА_2 є сином ОСОБА_5 . Останній звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Постановою приватного нотаріуса Бригіда від 19 лютого 2014 року ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про спадщину на майно померлого, оскільки після спливу 6 місяців після смерті ОСОБА_5 20 жовтня 2011 року на ім`я ОСОБА_4 вже було видане свідоцтво про право на спадщину за законом.
           Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 23 вересня 2016 року задоволено позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності в порядку спадкування за законом, витребування квартири з чужого володіння.
            Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 20 жовтня 2011 року про те, що спадкоємцем майна ОСОБА_5 , 1962 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його сестра ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О., зареєстроване в реєстрі за № 144.
            Визнано в порядку спадкування за законом за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
           Витребувано від ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .
           Зобов`язано ОСОБА_1 передати ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 6-8).
           Зазначеним рішенням встановлено, що після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на належну йому на праві власності квартиру, яка знаходиться за адресою:   АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 04 травня 1995 року.
            З матеріалів спадкової справи вбачається, що 23 травня 2011 року ОСОБА_4 звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, в якій зазначила, що інших спадкоємців не має.
            20 жовтня 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. на ім`я ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з квартири АДРЕСА_1 .
            Встановлено, що 26 грудня 2012 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , уклали договір дарування квартири. За умовами договору ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_1 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 .
            Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12 січня 2017 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23 вересня 2016 року скасовано в частині визнання права власності в порядку спадкування та витребування майна з чужого незаконного володіння, ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих вимог відмовлено. В решті рішення суду залишено без змін (а.с. 9-12).
 
            Як передбачено ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
 
           З рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 січня 2017 року вбачається, що ОСОБА_2 є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_5 , якому за рішенням суду було визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини. У такому випадку, як вірно вказав суд першої інстанції, ОСОБА_4 не має права на спадкування, оскільки вона є спадкоємцем другої черги, а тому видане на її ім`я свідоцтво про права на спадщину підлягає визнанню недійсним на підставі статей 1268, 1301 ЦК України. 
           Разом з тим, враховуючи, що на час розгляду справи відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не є власниками квартири, що є спадковим майном, а новий власник не залучений до участі у справі, до нього не було пред`явлено позовних вимог, вимоги про визнання права власності на спірну квартиру та витребування її з чужого незаконного володіння задоволенню не підлягають, так як пред`явлені до неналежних відповідачів.
            Таким чином, обставини щодо відчуження спірної квартири особою, яка не мала права на її відчуження, та поза волею власника, а також кола спадкоємців померлого ОСОБА_5 не потребують доказуванню у даній справі.
 
            З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 09 грудня 2016 року вбачаться, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 20 липня 2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 13-14).
 
            Між тим, у відповідності до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребувано у нього.
 
            Як передбачено вимогами ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
 
             Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1          ст. 388 ЦК України.
 
             Таким чином, у відповідності до вимог ст.ст. 330, 388 ЦК України право власності на майно, яке було відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.
 
             Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
 
             ОСОБА_2 є сином померлого ОСОБА_5 та є єдиним спадкоємцем за законом.
 
           Частинами 1, 3 ст. 1296 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
           Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
 
           Із заявою про прийняття спадщини позивач звернувся до нотаріальної контори  19 лютого 2014 року.
           Разом з тим, на цей час спірна квартира вже була зареєстрована на праві власності за ОСОБА_4 , тому позивач був позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину та зареєструвати своє право власності.
 
           У ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
           Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
 
          Таким чином, перебування спірної квартири у володінні відповідача ОСОБА_3 порушує інтереси позивача ОСОБА_2 , які випливають з встановленого           ст. 1296 ЦК України. 
 
           Враховуючи вищевикладене, у суду першої інстанції були всі правові підстави до задоволення позовних вимог. 
  
           Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.  
 
           Висновки суду щодо підстав до задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.
           Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.
 
           Доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування до спірних правовідносин норм матеріального права та порушення процесуальних норм, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав до скасування оскаржуваного рішення. До того ж, зміст апеляційної скарги 3-ї особи ОСОБА_1 зводиться до порушення інтересів відповідача, хоча таких повноважень відповідач їй не надавав.
 
          Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 
 
           За таких обставин, всі висновки суду першої інстанції щодо  правомірності заявленого позову та  можливості відновлення порушеного права у обраний позивачем спосіб повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного  рішення, яким надана відповідна правова оцінка. Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що позивачем строк позовної давності не пропущений.
  
         Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга   3-ї особи ОСОБА_1 не містить, а в суд апеляційної інстанції 3-я особа не з`явилась.  
 
         За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
        Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній  скарзі, не спростовують їх, тому підстав до скасування оскаржуваного  рішення немає.
 
       Керуючись ст. ст. 367,374,375,382,384  ЦПК України, колегія суддів ,- 
 
п о с т а н о в и л а :
 
                   Апеляційну  скаргу ОСОБА_1   залишити без задоволення.
                    Рішення  Солом`янського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2019 року залишити без змін.
 
                  Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення,  зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

 
                                                      Головуючий:
 
                                                      Судді: