Єдиний унікальний номер 227/4279/19 
Номер провадження 22-ц/804/855/20        

Єдиний унікальний номер 227/4279/19                                                    Головуючий у 1 інстанції Хандурін В.В.
Номер провадження 22-ц/804/855/20                                                             Доповідач Корчиста О.І.

                                                                   ПОСТАНОВА
                                                             Іменем    України

24 березня 2020 року   Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді  Корчистої О.І.
суддів:   Тимченко О.О.,  Хейло Я.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін  в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті  цивільну справу №227/4279/19  за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати,
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця»,
на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 грудня 2019 року,

                                                    встановив:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до АТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 11 липня 2016 року відбулась реорганізація структурного підрозділу ДП «Донецька залізниця» шляхом його злиття, як наслідок, позивача переведено до Виробничого підрозділу «Іловайське вагонне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця», про що маються відповідні записи у трудовій книжці. 
10 липня 2017 року структурним підрозділом АТ «Українська залізниця» видано наказ № 3907/ДН-ОС про звільнення позивача на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. 
За час перебування у трудових відносинах з відповідачем, ним допущено порушення строків виплати заробітної плати, через що на заробітну плату необхідно нараховувати компенсацію за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати. 
У день звільнення відповідач АТ «Українська залізниця» повний розрахунок з позивачем не провів. Відповідно до розрахункових листів заробітної плати, розмір заборгованої заробітної плати складає 35243,59 гривень (з подальшим утриманням з цієї суми передбачених законом податків та зборів). З врахуванням індексів споживчих цін за період невиплати, розмір заборгованої компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати складає 7499,53 гривень. 
Позивач просила стягнути з відповідача АТ «Українська залізниця» на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 35243,59 гривень, з подальшим утриманням із цієї суми передбачених законом податків та зборів, а також компенсацію за втрату частини заробітної плати в розмірі 7499,53 гривень без утримання із цієї суми передбачених законом податків та зборів.
КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 до  АТ  «Українська залізниця»  про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати задоволено частково. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з березня 2017 року по липень 2017 року в загальному розмірі 33994,14 гривень.  Зобов`язано АТ «Українська залізниця» при виплаті ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі утримати з цієї суми податки та інші обов`язкові платежі. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суму компенсації за втрату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати, у розмірі 5573,29 гривень.  Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі за один місяць - березень 2017 року у розмірі 6086,59 гривень. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі  711,31 гривень. У задоволенні іншої частини вимог  відмовлено.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ 
В апеляційній скарзі  АТ «Українська залізниця», посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, а також на порушення судом норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення по заробітній платі за березень - липень 2017 року в загальному розмірі 33994,14 гривень, компенсації за втрату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати, у розмірі 5573,29 гривень. В іншій частині рішення залишити без змін. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що з 16 березня 2017 року, у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» та виробничих підрозділів підпорядкованих дирекції, викликаних припиненням переміщення вантажу через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської області шляхами залізничного та автомобільного сполучення, відповідно Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», введеного в дію Указом президента України від 15 березня 2017 року № 62/2017, нарахування заробітної плати було припинено. Наслідком вищевказаного рішення є відсутність зв`язку з виробничими підрозділами структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця», а також передачі з непідконтрольної території первинних документів. 
Зазначає, що у відповідача відсутня можливість надати докази, що відповідно до Наказу Державного комітету статистики № 489 від 05 грудня 2008 року «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці», а саме №П-1 «Наказ про прийняття на роботу», №П-3 «Наказ про надання відпустки», №П-4 «Наказ про припинення трудового договору», №П-5 «Табель обліку використання робочого часу», №П-6 «Розрахунково-платіжна відомість працівника», можуть вважатись належними та допустимими, оскільки вони залишились на непідконтрольній Українській владі території, тому підтвердити інформацію щодо фактичного виконання позивачем робіт,визначених трудовим договором, а також здійснити нарахування заробітної плати та інших виплат не має можливості. Таким чином заборгованість із заробітної плати за період з 16 березня 2017 року відсутня, так як її нарахування не здійснювалося.
Також зазначає, що у висновку торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2. зазначено щодо унеможливлення виконання ПАТ «Українська залізниця» в особі РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» обов`язків передбачених чинним законодавством України, через вплив форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
13 лютого 2020 року до Донецького апеляційного суду надійшов відзив від Лаврищева В.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , в якому просить залишити без змін рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 грудня 2019 року, апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» залишити без задоволення. 
В обґрунтування відзиву зазначає, що в матеріалах є надані позивачем докази, які підтверджують факт встановлення простою у СП «Донецька дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця». Індивідуальні відомості про застраховану особу (форма ОК-5), повністю спростовують довідку про доходи та твердження відповідача про нарахування лише 1249,45 гривень. та про повний розрахунок за березень 2017 року, як наслідок твердження про відсутність документообігу між структурними підрозділами після 20 березня 2017 року. Відповідач спочатку у наказі по звільнення №3907/ДН-ОС від 10 липня 2017 року вказує про зобов`язання роботодавця здійснити виплату компенсації за відпустку та одноразової грошової допомоги, а проте під час судового розгляду надає інформацію про відсутність заборгованості, що між собою не узгоджується. АТ «Українська залізниця», як роботодавець позивача, повинен був вжити заходів до збереження документації та/або її перенесення на електронні носії. В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт знаходження паперової документації з питань трудових відносин із позивачем у будівлі Донецької дирекції залізничних перевезень ( АДРЕСА_1 ) або інших містах на території зони проведення АТО, та відсутності  у відповідача відповідної документації у електронному вигляді.
Також зазначає, що посилання відповідача на те, що висновок торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2. підтверджує факт настання обставин непереборної сили, проте жодною нормою чинного законодавства не прирівняне Науково-правовий висновок до сертифікату Торгово-промислової палати України, а тому ці документи не є тотожними.  Більш того, чинним законодавством у трудових відносин не передбачено можливості існування форс-мажорних обставин, саме через це у відповідача дотепер відсутній відповідний сертифікат ТПП України.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції встановлено, що згідно копії трудової книжки НОМЕР_1 , заведеної на ім`я позивача ОСОБА_1 , її востаннє 02 червня 2015 року переведено помічником начальника з кадрових питань Вагонного депо Іловайськ Державного підприємства «Донецька залізниця. 11 липня 2016 року Державне підприємство «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на підставі відповідного наказу, «Вагонне депо Іловайськ» «Державного підприємства «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у виробничий підрозділ «Іловайське вагонне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». 
17 липня 2017 року ОСОБА_1 було звільнено у зв`язку зі скороченням штату згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується відповідним записом в трудовій книжці та копією наказу (розпорядження) № 3907/ДН-ОС від 10 липня 2017 року. 
Також судом першої інстанції встановлено, що у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість по заробітній платі за період з березня 2017 року по липень 2017 року в загальному розмірі 33994,14 гривень

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Апеляційна скарга АТ «Українська залізниця» підлягає залишенню без задоволення.

МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ  ПРАВА
Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У частині 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини 1 статті  367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України  апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не  підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно  з частиною  першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції  відповідає в повній мірі.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем розрахунки заборгованості по заробітній платі за березень - липень 2017 року знайшли своє підтвердження. Відповідач у строки, встановлені частиною 1 статті 116 КЗпП України, не виплатив всі суми, що належали позивачу від підприємства при звільненні, не виплатив ці суми і на час розгляду справи судом.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають наявним в матеріалах справи письмовим доказам та встановленим обставинам.
Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття.
Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною 1 статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. 
Поняття доказів розкрито у частині першій  статті 76 ЦПК України. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.
За змістом ст. ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Так, відповідно до ч.3, 4 ст. 12 та ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).
Відповідно Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національної безпеці України», введеного в дію Указом Президента від 15 березня 2017 року № 62/2017, нарахування заробітної плати було припинено. Наслідком вищевказаного рішення є відсутність зв`язку з виробничими підрозділами СП «Донецька дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця», а також передачі з непідконтрольної території первинних документів, які підставою бухгалтерського обліку господарських операцій.
Сам по собі факт звільнення позивача з АТ «Українська залізниця» не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.
Наведене узгоджується з правовими висновками, які викладені Касаційним цивільним судом Верховного Суду у постановах № 761/12893/16-ц від 11 квітня 2018 року та № 408/2445/17-ц від 11 квітня 2019 року, та які, відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, повинні враховуватися судами при застосуванні відповідних норм права.
Відповідно до п.1 ч.3 розділу ІІ Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України №1000/5 від 18 червня 2015 року, на документах, що засвідчують права громадян і юридичних осіб, на яких фіксується факт витрати коштів і проведення операцій з матеріальними цінностями, підпис посадової (відповідальної) особи скріплюється печаткою установи (за наявності).
Під час розгляду справи в суді першої інстанції було достовірно встановлено, що позивач та відповідач  перебували в трудових відносинах.
Позивачем надані суду на підтвердження не виплаченої заробітної плати розрахункові листи (табулеграми) за період з березня по липень 2017 року, в яких зазначені суми до виплати, в тому числі компенсація за невикористану відпустку та вихідну допомогу при звільненні. (а.с.18-30)
До розрахунку заробітної плати за березень - липень 2017 року входить оплата простоїв.
Згідно розрахунку заробітної плати за березень 2017 року, проведеного ВП ВЧД Іловайськ СП «ДДЗП» філії «Дон.зал.» сума нарахованої заробітної плати склала 7336,04 гривень (без утримання відповідних податків та зборів), згідно розрахунку за квітень 2017 року - 4096,53 гривень (без утримання відповідних податків та зборів), згідно розрахунку за травень 2017 року - 4096,53 гривень  (без утримання відповідних податків та зборів), згідно розрахунку за червень 2017 року - 1030,58 гривень, згідно розрахунку за липень 2017 року - 18683,91 гривень. 
Відповідачем надано до суду довідку про доходи позивача, згідно якої їй було нараховано заробітну плату за березень 2017 року в розмірі 1249,45 гривень, з копії відомості на виплату грошей вбачається, що позивачу було виплачено заробітну плату в розмірі 993,54 гривень. Про отримання вказаної суми свідчить підпис позивача.
З копії наказу № 236/ДНД від 17 березня 2017 року по СП «Донецька дирекція залізничних перевезень» «Про встановлення простою», наданого позивачем, вбачається, що з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів дирекції було встановлено початок простою. Згідно п. 8 вказаного наказу, оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи.
Згідно копії наказу № 645-Н3-1 від 28 квітня 2017 року «Про деякі питання діяльності регіональної філії «Донецька залізниця», з 17 липня 2017 року зі складу регіональної філії «Донецька залізниця» було вилучено структурний підрозділ «Донецька дирекція залізничних перевезень» та виробничі підрозділи, які підпорядковані структурному підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» із загальною штатною чисельністю 14510 штатних одиниць. Окрім того, начальникам дирекції залізничних перевезень було доручено забезпечення своєчасного, з дотриманням вимог чинного законодавства України, персональне попередження працівників структурного/виробничих підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень» про їх звільнення у зв`язку із скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України з 17 липня 2017 року та ознайомлення працівників з переліком наявних вакантних посад по структурним підрозділам ПАТ «Укрзалізниця», які розташовані на підконтрольній українській владі території, а також провести процедуру вивільнення працівників відповідно до вимог чинного законодавства.
Таким чином, сума заборгованості по заробітній платі, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 33994,14 гривень (з урахуванням вже виплаченої суми) (сума без утримання передбачених законом податків та зборів).
Відповідно до норм статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.
Відповідачем не надано ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції доказів на спростування  наданих позивачем доказів та на відсутність заборгованості перед позивачем.
Враховуючи зазначене, суд першої інстанції стягуючи з відповідача заборгованість по заробітній платі з березня 2017 року по липень 2017 року, обґрунтовано виходив з того, що відповідач порушив законні права працівника на оплату праці, які підлягають захисту шляхом стягнення певних сум.
Щодо стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, колегія суддів зазначає наступне.
Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України, Законами України «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати», Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим  постановою КМУ від 20 грудня 1997 року № 1427.
Під доходами слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші.
У рішенні Конституційного суду України від 15 жовтня 2013 року № 9 рп/2013 зазначено, що держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг.
Конституційний Суд України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати, ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Статтею 34 Закону України «Про оплату праці»  встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством
У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Згідно ст. 3 цього Закону, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого  постановою КМУ від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою КМУ від 23 квітня 1999 року № 692) компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 01 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток. 
Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо стягнення на користь позивача компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строків їх виплати, оскільки на теперішній час вищезазначена заборгованість позивачці не виплачена і затримка виплати заробітної плати складає більше, ніж на один місяць, крім того, судом було зазначено, що наданий позивачем розрахунок проведено без утримання з цієї суми передбачених законом податків і зборів та без врахування фактично  виплаченої заробітної плати за березень 2017 року.
Зазначена сума компенсації втрати частини грошових доходів підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, що відповідно до ст. 14.1.180, ст. 18, ст. 162.1.3, ст. 168 Податкового кодексу України є обов`язком податкового агента, яким є відповідач.
Доводи відповідача, що відсутність первинної документації унеможливлює нарахування позивачу сум, щодо яких виник спір, не обґрунтовані з огляду на те, що обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на роботодавці, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.
Відповідно до п. 11 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платники податків, зазначені у пункті 1 ч.1 статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум, зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення).
З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги відповідача є не обґрунтовані. 
Таким чином, встановлено, що у трудових правовідносинах між відповідачем АТ «Українська залізниця» та його працівниками, зокрема ОСОБА_1 , з березня 2017 року виникли та дотепер існують обставини непереборної сили, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, що завдали збитків як підприємству в цілому, так і його працівникам, у період існування яких відповідача об`єктивно, з незалежних від нього причин було позбавлено можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників.
Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року № 1669-VII не скасовує обов`язків роботодавця, визначених ст. 47, ст. 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст.116 КЗпП України.
Відповідно до статті 10 Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. 
В апеляційній скарзі зазначено, що суд не застосував науково-правовий висновок Торгово-промислової палати №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року. Проте положення цього висновку не є підставою для звільнення від виплати заборгованості по заробітній платі.
Форс-мажорні обставини, про існування яких йдеться у висновку, свідчать про відсутність вини підприємства в затримці виплати належних сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, як підстави для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Проте жодним нормативним актом про працю не передбачено звільнення роботодавця від виплати заборгованості по заробітній платі.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильність висновку суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону ї підстави для його скасування відсутні.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.7, 19, 369, 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, 

                                                       постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.
Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. 

Головуючий                                   О.І. Корчиста

Судді:                                                 О.О. Тимченко

                                                                                                                                  Я.В. Хейло