Справа № 428/14889/18 
Провадження № 22-ц/810/151/20 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 травня 2020 року                                                               м. Сєвєродонецьк 

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Лозко Ю.П. (суддя-доповідач)
суддів - Луганської В.М., Стахової Н.В.,
за участю секретаря судового засідання - Сінько А.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Самарський Валерій Валерійович
на заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10 травня 2019 року (суддя   Юзефович І.О.)
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд неповнолітніх дітей за межі України без згоди та супроводу батька, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради Луганської області,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_2 
відповідач - ОСОБА_1 
представник відповідача - адвокат Самарський Валерій Валерійович
третя особа - Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради Луганської області,

встановив:

У листопаді 2018 року позивач  ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним вище позовом, який мотивований тим, що з 29.02.2008 позивач з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітніх дітей доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які постійно проживають разом з нею, перебувають на її утриманні. 
Відповідач проживає окремо, розвитком дітей не цікавиться,не спілкується, не бере участі в їх вихованні, згоди на виїзд дітей за кордон не надає, місце його перебування останнім часом позивачу не відомо. Станом на 01.10.2018 існує заборгованість зі сплати відповідачем аліментів на користь позивача на утримання дітей у розмірі 29 791,14 грн.
Позивач посилаючись на те, що на території Російської Федерації вона має родичів, зокрема рідного діда, з яким діти прагнуть спілкуватися, а також з метою їх оздоровлення та розширення кругозору просила суд, дозволити тимчасовий виїзд за кордон України до Російської Федерації, неповнолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та неповнолітньому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без письмового дозволу їх батька, у супроводі з матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , строком з 01.03.2019 року по 01.03.2020 .
Заочним рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10 травня 2019 року позовні вимоги задоволено частково. 
Надано неповнолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та неповнолітньому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон України до Російської Федерації без згоди та супроводу їх батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у супроводі їх матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , строком з дня набрання рішенням суду законної сили по 01.03.2020р., за виключенням виїзду на постійне місце проживання.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване заочне рішення суду та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, зокрема вказує, що вказані позивачем обставини не відповідають дійсності, оскільки остання разом із дітьми донькою ОСОБА_5 та сином ОСОБА_6 виїхали з території України на територію Російської Федерації ще у березні та на територію України не повернулися. Відповідачем жодного разу не було створено перешкод щодо подорожі дітей разом з їх матір`ю позивачем ОСОБА_2 .
Позивач правом відзиву не скористалась.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідача, пояснення та доводи представника скаржника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України  судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду вказаним вимогам відповідає.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач ОСОБА_1 не підтримує зв`язку зі своїми дітьми та колишньою дружиною і протилежного ним не доведено, не може або не бажає дати згоди на виїзд за кордон України його неповнолітнім дітям: дочці - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сину - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а такий тимчасовий виїзд дітей за кордон надасть їм можливість розвитку та відпочинку, відповідатиме інтересам дітей, буде сприяти їх всебічному розвитку і не буде суперечити діючому законодавству, а також не позбавить дітей права та можливості спілкуватися з батьком, тому дійшов висновку про наявність підстав для надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон України до Російської Федерації, неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , без згоди та супроводу їх батька, у супроводі їх матері ОСОБА_2 . 
Колегія суддів вважає такі висновки суду відповідають вимогам закону та встановленим по справі обставинам виходячи з наступного. 
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох малолітніх дітей доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які постійно проживають з матір`ю - позивачем ОСОБА_2 .
Відповідач ОСОБА_1 проживає окремо. 
На час звернення позивача до суду з даним позовом станом на 01.10.2018 відповідач ОСОБА_1 має заборгованість зі сплати на користь позивача ОСОБА_2 аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей у сумі 29.791,14 грн.
Заочним рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 07.02.2018 було надано неповнолітній  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та неповнолітньому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон України до Російської Федерації без згоди та супроводу їх батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , строком з 01 березня 2018 року по 01 березня 2019 року .
Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.
Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.
Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
У статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ,від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у як найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.
З урахуванням встановлених обставин, зокрема про те, що неповнолітні діти постійно проживають з матір`ю, проти чого відповідач не заперечує, яка забезпечує їхній повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, беручи до уваги положення статей 157, 161 СК України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітніх дітей, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за кордон України до Російської Федерації з матір`ю без згоди та супроводу батька, із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, що відповідатиме найкращим інтересам дітей.
Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, і не дають підстав дійти висновку про неправильне застосування судом норм матеріального, порушення норм процесуального права. 
У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.
Керуючись ст.ст. 367 374,375,383,384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10 травня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, цей строк продовжується на строк дії такого карантину.
Дата складення повної постанови - 21 травня 2020 року.

 Головуючий                                                                                  Ю.П. Лозко

Судді:                                                                                  В.М. Луганська 

Н.В. Стахова