ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"16" березня 2020 р.           Справа№ 910/10774/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Ходаківської І.П.
суддів:            Владимиренко С.В. 
          Демидової А.М. 

розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу   Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія-ВР»
на рішення  господарського суду міста Києва від 18.12.2019 (повний текст    рішення складено та підписано    18.12.2019)
у справі  №        910/10774/19 (суддя Приходько І.В.)
за позовом        Фізичної особи-підприємця Щербакової Юлії Володимирівни
до  Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія-ВР»
про  стягнення 115 300, 95 грн.
                                            
ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року Фізична особа-підприємець Щербакова Юлія Володимирівна звернулася до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія-ВР" про стягнення 115     300,95 грн., з яких: 108     414 грн. - основного боргу, 5     678,89 грн. - пені, 1     208,06 грн. - інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки від 01.01.2018 № 180514-002 щодо повної та своєчасної оплати вартості поставлених позивачем автозапчастин.    
          
Рішенням господарського суду м. Києва від 18.12.2019 у справі №910/10774/19 позов задоволено частково. З Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ -ВР» на користь Фізичної особи-підприємця Щербакової Юлії Володимирівни стягнуто 108 414 грн. основного боргу, 5     678,89 грн.  пені та судовий збір у розмірі 1 900,87 грн. В іншій частині в позові відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість за вчасно неоплачений товар, а наданий позивачем розрахунок пені є обґрунтованим та арифметично вірним, суд задовольнив вимоги в частині стягнення 108 414 грн. основного боргу та 5   678,89 грн. пені.

В частині заявлених до стягнення інфляційних втрат, місцевий господарський суд послався на те, що на підставі офіційних відомостей, опублікованих Державною службою статистики України у червні та липні 2019 року мало місце дефляція, через що розрахунок позивача є безпідставним та необґрунтованим, а вимоги про стягнення 1     208,06 грн. інфляційних втрат є такими, що не підлягають задоволенню.
          
Не погоджуючись з рішенням господарського суду міста Києва від 18.12.2019, Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія-ВР» звернулось з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати частково згадане рішення суду та ухвалити нове, частково задовольнити позов, частково зменшивши суму основного боргу та скасувавши штрафні санкції.
          
Зокрема, Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія-ВР» зазначає, що позивачем умисно не додано  доказів часткової оплати коштів відповідачем, у зв`язку з чим сума боргу мала б зменшитись до 98414, 00 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу Фізична особа-підприємець Щербакова Юлія Володимирівна заперечує проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на недопустимість наданої скаржником суду апеляційної інстанції виписки від 07.06.2019 як доказу, оскільки скаржником порушені вимоги процесуального закону щодо подання додаткових доказів. Крім того, за посиланням позивача, така виписка стосується взагалі іншого договору, який не є предметом даного судового розгляду. 
          
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.01.2020 справу №910/10774/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Ходаківська І.П., судді: Владимиренко С.В., Демидова А.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2020 за апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія-ВР» на рішення господарського суду міста Києва від 18.12.2019 у справі №910/10774/19 залишено без руху, оскільки у відповідності до  ст. 258 ГПК України, скаржником до апеляційної скарги не додано доказів сплати судового збору у встановленому порядку і розмірі. 

31.01.2020 на адресу    Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія-ВР» надійшов супровідний лист (згідно штампу Укрпошти надіслана на адресу Північного апеляційного господарського суду 30.01.2020)    на виконання ухвали суду від 20.01.2020,    до якої додано оригінал платіжного доручення №13266 від 30.01.2020 про сплату судового збору в сумі 2  881,50 грн.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія-ВР» на рішення господарського суду міста Києва від 18.12.2019 у справі №910/10774/19. 

Враховуючи, що предметом розгляду у даній справі є вимога про стягнення      115 300, 95 грн., вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні      п. 1 ч. 5 ст. 12   ГПК України, а тому розгляд апеляційної скарги здійснюється у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.
          
Обставини справи, встановлені судом першої та перевірені судом апеляційної інстанції, визначення відповідно до них правовідносин.
          
Відповідно до умов укладено договору поставки від 01.01.2018 №180514-002, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія-ВР» та Фізичною особою-підприємцем Щербаковою Юлією Володимирівною, остання взяла на себе зобов`язання передати у власність покупця автозапчастини (товар) в асортименті, кількості та за ціною в українській гривні згідно видаткових накладних, а покупець - прийняти та оплатити товар на умовах даного договору.

Згідно з п.п. 4.1., 4.2. договору  орієнтовна сума договору складає 200000 грн. Остаточна загальна сума договору визначається як сума видаткових накладних.

Пунктом 4.3. договору передбачено, що підпис уповноваженого представника покупця на накладній на відпуск товару є вираженням згоди покупця із зазначенням в них номенклатурою і цінами на товар.

Пунктом 5.1. Договору сторони передбачили, що у разі порушення термінів оплати товару покупець зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен календарний день прострочення.

Договір набуває чинності з моменту підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п. 9.3. Договору).

На виконання умов договору позивачем поставлено товар (автозапчастини) на загальну суму 108 414 грн., що підтверджується накладними: №190506-011, №190506-019, №190506-007, №190506-014, №190506-012, №190506-018, №190506-005, №190506-003, №190506-009, №190506-015, №190506-013, №190506-008, №190506-016, №190506-010, №190506-017, №190506-006, №190506-004 від 06.05.2019, а також накладною № 181025-010 від 25.10.2018.

Відповідач свої зобов`язання з оплати поставленого товару не виконав, що і стало підставою для звернення Фізичною особою-підприємцем Щербаковою Юлією Володимирівною з позовом у даній справі. 

Матеріалами справи підтверджується, що 06.05.2019 головними бухгалтерами сторін було складено, підписано та скріплено печатками підприємств акт звірки взаєморозрахунків, в якому зазначена загальна сума заборгованості відповідача у розмірі 108 414 грн., відображені усі накладні з зазначенням суми кожної накладної.    

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1  ст. 193 Господарського кодексу України  до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення  Цивільного кодексу України  з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі  ст. 509 Цивільного кодексу України  зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених  статтею 11 цього Кодексу.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 2  ст. 11 Цивільного кодексу України).

Статтею  626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Статтею  ст. 627 Цивільного кодексу України  встановлено, що відповідно до  ст. 6 цього Кодексу  сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п. 1.  ст. 265 Господарського кодексу України  за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами  ст. 712 Цивільного кодексу України  за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до  ст. 655 Цивільного кодексу України  за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі  ст. 628 Цивільного кодексу України  зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2  ст. 549 Цивільного кодексу України).

Статтею   230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у  статті 2 цього Кодексу.

Згідно із ч. 6  ст. 231 Господарського кодексу України  штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6  статті 232 ГК України  передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до ч. 1    ст. 13 Господарського процесуального кодексу України    судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з ч. 2  ст. 164 Господарського процесуального кодексу України  , згідно з якою позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Приписами ч.1 ст.    73, ч. 1 ст.    74 Господарського процесуального кодексу України    встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ч. 1    ст. 76 Господарського процесуального кодексу України    належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

Отже, допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування. 

Вказана правова позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 01.08.2019 у справі № 927/313/18.

Апеляційний господарський суд в даному випадку зважає на те, що відповідачем не підтверджено жодними належними та допустимими доказами факту проведення повної або часткової оплати за поставлений позивачем товар в межах договору поставки від 01.01.2018 № 180514-002.

Натомість матеріалами справи підтверджено факт здійснення позивачем поставки товару на загальну суму 108 414 грн.

При цьому судом місцевим господарським судом правомірно враховано, що наданий позивачем акт звірки взаємних розрахунків від 06.05.2019, хоча і не є первинним документом в розумінні, що підтверджує господарські операції між сторонами, Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітній в Україні» в той же час він є зведеним обліковим документом, який відображає загальну суму заборгованості на певну дату та фіксує стан розрахунків між сторонами; а також свідчить про визнання відповідачем заборгованості перед позивачем за отриманий товар, враховуючи факт того, що розмір та структура такої заборгованості, в свою чергу, підтверджена належними та допустимими письмовими доказами в розумінні ст. ст.  76,  77 Господарського процесуального кодексу України.

З урахуванням зазначеного вмотивованим є висновок місцевого господарського суду про стягнення з відповідача суми основної заборгованості, а також передбаченої п. 5.1 договору пені.

Також, апеляційний господарський суд погоджується з відмовою в позові в частині стягнення інфляційних втрат, оскільки у заявлений період в країні мала місце дефляція.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"    (далі - Закон) встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Отже, у зв`язку з ратифікацією Конвенції, протоколів до неї та прийняттям    Верховною Радою України Закону господарським судам    у здійсненні судочинства зі справ, віднесених до їх підвідомчості, слід застосовувати судові рішення та ухвали Європейського суду з прав людини з будь-якої справи, що перебувала в його провадженні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Згідно  зі ст. 276 ГПК України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Судові витрати.

Відповідно до  ст. 129 ГПК України  витрати по сплаті судового збору за підсумками розгляду апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків місцевого господарського суду, апеляційна скарга задоволенню не підлягає і судові витрати за її подання покладаються судом на скаржника відповідно до вимог зазначеної статті.

Керуючись ст.ст.  129, 269,  275, 276,  281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1.           Апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія-ВР»  залишити без задоволення.

2.           Рішення господарського суду міста Києва від 18.12.2019 у справі №910/10774/19 залишити без змін.

3.           Матеріали справи №910/10774/19 повернути господарському суду міста Києва.

4.          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути  оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

          Повний текст судового рішення складено та підписано - 16.03.2020.

Головуючий суддя                                                            І.П. Ходаківська 

Судді                                                                                С.В. Владимиренко

                                                                                А.М. Демидова