П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  560/3215/19 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Шевчук О.П.  
Суддя-доповідач -  Сторчак В. Ю.   
19 травня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Сторчака В. Ю. 
суддів:  Іваненко Т.В.  Граб Л.С. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 13 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про визнання протиправним та скасування в частині наказу №466 о/с від 06 вересня 2019 року, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області з наступними позовними вимогами:
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Київській області від 06 вересня 2019 р. № 466 о/с в частині його звільнення за ст. 77, п. 1, п.п. 7 (за власним бажанням) з посади поліцейського взводу № 1 роти № 1 батальйону з охорони зони радіоактивного забруднення відділу поліції зони Чорнобильської АЕС Головного управління Національної поліції в Київській області;
- поновити на посаді поліцейського взводу №1 роти № 1 батальйону з охорони зони радіоактивного забруднення відділу поліції зони Чорнобильської АЕС Головного управління Національної поліції в Київській області;
- стягнути з Головного управління Національної поліції в Київській області середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11 вересня 2019 року по дату ухваленя рішення.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що вважає протиправним наказ Головного управління національної поліції в Київській області від 06 вересня 2019 року за № 466 о/с, згідно з яким позивача було звільнено зі служби в поліції з 11 вересня 2019 року, оскільки рапорт про звільнення зі служби за пунктом 7 частини 1 статті 77 (за власним бажанням) Закону України від 02.07.2015 "Про національну поліцію", було подано позивачем під тиском керівництва батальйону.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 13 грудня 2019 року позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. Зокрема, апелянт зауважив, що його звільнено з посади з порушенням закону, без належної підстави та в період перебування на стаціонарному лікуванні.
У відповідності до вимог ст. 311 КАС України, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги за наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 проходив службу у відділі поліції зони Чорнобильської АЕС Головного управління Національної поліції в Київській області на посаді поліцейського взводу №1 роти № 1 батальйону з охорони зони радіоактивного забруднення відділу поліції зони Чорнобильської АЕС.
Миколайчук О.В. 02 вересня 2019 року подав до відповідача рапорт про звільнення зі служби з 09 вересня 2019 року за пунктом 7 частини 1 статті 77 (за власним бажанням) Закону України від 02.07.2015 "Про національну поліцію", позивач стверджує, що вказаний рапорт було подано під тиском керівництва батальйону.
В період з 08 год 00 хв. 06 вересня 2019 по 08 год 00 хв. 07 вересня 2019 року позивач перебував на чергуванні по охороні зони радіоактивного забруднення Чорнобильської АЕС, а тому вважав, що його рапорт не розглядався, оскільки після його подання останній продовжував виконувати функції поліцейського за посадою та наміру звільнятись не мав.
08 вересня 2019 року позивач знаходився на стаціонарному лікуванні в Старокостянтинівській центральній районній лікарні, що підтверджується довідкою про тимчасову непрацездатність поліцейського № 62 від 20 вересня 2019 року.
Оскільки позивач вважав, що продовжує проходити службу в поліції та фактично перебуває в трудових відносинах, так як заступав на чергування, 09 вересня 2019 року, він подав рапорт про відкликання та залишення без розгляду рапорту від 02 вересня 2019 року щодо звільнення за власним бажанням, що підтверджуються експрес накладною ТОВ "Нова Пошта" та фіксальним чеком, які містяться в матеріалах справи.
06 вересня 2019 року наказом начальника Головного управління Національної поліції в Київській області №466 о/с старшого сержанта поліції ОСОБА_1  (0058305), поліцейського взводу №1 роти №1 батальйону з охорони зони радіоактивного забруднення відділу поліції зони Чорнобильської АЕС Головного управління Національної поліції в Київській області, звільнено 09 вересня 2019 року зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням) частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію".
Не погоджуючись з наказом начальника Головного управління Національної поліції в Київській області №466 о/с від 06 вересня 2019 року позивач звернувся із даним позовом до суду.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що Головне управління не порушувало прав позивача, а тому відсутні будь-які підстави для задоволення позовних вимог. Зокрема, судом встановлено, що позивач звернувся 02 вересня 2019 року до начальника Головного управління Національної поліції в Київській області з рапортом про звільнення його зі служби в поліції за власним бажанням з 09 вересня 2019 року. Вказана дата звільнення була узгоджена сторонами. Крім того, під час судового розгляду, належних доказів того, що рапорт про звільнення від 02.09.2019 року був відізваний позивачем до дати його звільнення суду не надані сторонами даної справи.
Колегія суддів, за результатом апеляційного розгляду справи, погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року №114.
Згідно пункту 24 Положення, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.
Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.
Відповідно до пункту 68 Положення, особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.
Згідно частини другої статті 38 Кодексу законів про працю України, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.
Як зауважив суд першої інстанції,  норми Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року №114 в частині звільнення за власним бажанням не суперечать вимогам Закону України "Про Національну поліцію", а лише встановлюють певні гарантії осіб, що проходять службу у разі звільнення за власним бажанням.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: 1) у зв`язку із закінченням строку контракту; 2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції; 3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції; 4) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; 5) через службову невідповідність; 6) у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; 7) за власним бажанням; 8) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій); 9) у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення, а також рішенням суду про визнання його активів або активів, набутих за його дорученням іншими особами або в інших передбачених статтею 290 Цивільного процесуального кодексу України випадках, необґрунтованими та їх стягнення в дохід держави; 11) у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави.
Згідно із ч. 2 ст.77 Закону днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.
Так, судом встановлено, що 02 вересня 2019 року позивач звернувся до начальника Головного управління Національної поліції в Київській області з рапортом про звільнення його зі служби в поліції за власним бажанням з 09 вересня 2019 року. Вказана дата звільнення була узгоджена сторонами. При цьому, належних доказів того, що рапорт про звільнення від 02.09.2019 року був відізваний до дати звільнення позивачем під час судового розгляду не надано. Разом з тим, в апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рапорт про відкликання та залишення без розгляду рапорту про звільнення, направлено ним 10 вересня 2019 року. Проте, як встановлено судом, 10.09.2019 року на адресу відповідача було направлено через ТОВ" Нова Пошта" документи, що підтверджується експрес накладною ТОВ "Нова Пошта" № НОМЕР_1 , однак не конкретизовано та не встановлено, які саме. 
Що стосується посилання апелянта на перебування його на стаціонарному лікуванні, як на підставу неможливості направити рапорт про відкликання, колегія суддів не приймає їх до уваги, оскільки позивач перебував на лікуванні з 08 вересня 2019 року, тобто не був позбавлений можливості скористатись свої правом на відкликання рапорту про звільнення у період з 03.09.19 по 07.09.2019 року. 
Крім того, апелянт, як на підставу неправомірності оскаржуваного наказу, зазначає, що на дату його прийняття також перебував на лікарняному.
В даному випадку варто зауважити, що відповідно до ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. 
Однак, колегія суддів звертає увагу, що при звільненні працівника за його власним бажанням, жодних обмежень для працедавця чинне законодавство України не передбачає. Тобто, оскільки позивач написав рапорт про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням, відповідач мав право прийняти оскаржуваний наказ та звільнити його за пунктом 7 (за власним бажанням) частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію", незважаючи на перебуванні його на лікарняному.
Таким чином, за результатом апеляційного розгляду справи, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що дії відповідача, як суб"єкта владних повноважень відповідають критеріям, які наведені у ч. 2 ст. 2 КАС України. Спірний наказ про звільнення позивача прийнято правомірно, з дотриманням закону.
В свою чергу, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових, переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Зазначеним вимогам закону рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 13 грудня 2019 року відповідає.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Апеляційний суд вважає, що Хмельницький окружний адміністративний суд не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 13 грудня 2019 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.
          
Головуючий	 	 	Сторчак В. Ю.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Іваненко Т.В.    Граб Л.С.