Дата документу 29.04.2020 Справа № 320/9049/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 320/9049/18 Головуючий у 1-й інстанції: Іваненко О.В.
Провадження №22-ц/807/174/20 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
29 квітня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря 	Подліянової Г.С., Гончар М.С., Кримської О.М., Остащенко О.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу                                                    ОСОБА_1  на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 вересня 2019 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного реєстратора Виконавчого комітету Семенівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області Боглаєва Дмитра Євгеновича, за участю третьої особи: ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовною заявою до Державного реєстратора Виконавчого комітету Семенівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області Боглаєва Дмитра Євгеновича, за участю третьої особи: ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що 14 вересня 2005 року між позивачкою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (Далі - ТОВ «Український промисловий банк») був укладений кредитний договір № 146/ЗК-4 згідно до якого ОСОБА_3 ( ОСОБА_1 ) отримала від банку грошові кошти в сумі 15 000 доларів США. Мета кредитування - придбання житлового будинку.

Крім того, 14 вересня 2005 року між сторонами був укладений іпотечний договір 120/33-4, згідно до якого на виконання вимог кредитора ОСОБА_1 передала в іпотеку житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому, 30 червня 2010 року між ТОВ «Український промисловий банк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним Банком України укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Український промисловий банк» на користь ПАТ «Дельта Банк». Таким чином, ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги за кредитним договором.

Так, в 2014 році ПАТ «Дельта Банк» звернулось до Мелітопольського міськрайонного суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 03.10.2014 року у справі № 320/1038/14-ц в задоволенні позовних вимог було відмовлено в повному обсязі. 

В подальшому рішенням Апеляційного суду Запорізької області у цій справі рішення Мелітопольського міськрайонного суду було змінено шляхом виключення з мотивувальної частини зазначення про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, але резолютивна частина рішення змінена не була. Таким чином, 16 грудня 2015 року рішення суду яким банку було відмовлено у стягненні заборгованості набрало чинності. Тому саме 16 грудня 2015 року банк втратив право повторного звернення до суду з підстав стягнення заборгованості за кредитним договором.
Однак, 20 серпня 2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 був укладений договір № 694/к про купівлю-продаж майнових прав за яким первісний кредитор відступив шляхом продажу новому кредитору право вимоги за кредитним договором № 146/ЗК-4 від 14 вересня 2005 року та іпотечним договором № 120\33-4 від 14 вересня 2005 року 

На підставі застереження, яке є в іпотечному договорі державний реєстратор виконавчого комітету Семенівської сільської ради Боглаєв Д.Є. 03 жовтня 2018 року здійснив державну реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Позивачка вважає, що реєстратор в порушення Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" здійснив реєстрацію права власності на житловий будинок за ОСОБА_2 . 

Оскільки на теперішній час існує визначений законом мораторій на звернення стягнення на предмет іпотеки то позивачка вважає, що ОСОБА_2  набула право власності неправомірно, таким чином дане право підлягає скасуванню, посилаючись на ст.ст. 328,514 ЦК України, Закон України «Про іпотеку», Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Крім того, звіт про оцінку вартості предмету іпотеки на момент реєстрації права власності на нього за ОСОБА_2 , остання державному реєстратору не надавала (частина третя статті 37 Закону України "Про іпотеку").
Із урахуванням зазначеного позивачка просила суд:

Визнати протиправними дії державного реєстратора Семенівської сільської ради Баглаєва Дмитра Євгеновича щодо реєстрації права власності ОСОБА_2 на будинок АДРЕСА_1 ;

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на будинок АДРЕСА_1 здійснену 03 жовтня 2018 року державним реєстратором Семенівської сільської ради Баглаєвим Дмитром Євгеновичем;
Стягнути з відповідачів на користь позивачки понесені судові витрати.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 вересня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1  відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушенням норм процесуального та матеріального права просила рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги позивачки задовольнити. 

Апеляційна скарга мотивована тим, що усі можливі способи позбавлення іпотекодавця його майна відносяться до примусового стягнення, що підпадає під обмеження п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яка забороняє примусове стягнення (відчуження без згоди власника) іпотечного майна. Відповідно, застосування таких позасудових способів звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії мораторію є незаконним ( протиправним). Суд першої інстанції у своєму рішенні не обґрунтував відмову у задоволенні позову, а лише посилається на наявність договору купівлі-продажу майнових прав укладений між банком та фізичною особою. При цьому судом не зазначається, який взаємозв`язок існує між купівлею-продажем майнових прав та подальшою реєстрацією права власності за іншою особою, вчиненою державним реєстратором під час дії мораторію. 

Згідно відзиву на апеляційну скаргу державний реєстратор Виконавчого комітету Семенівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області Боглаєв Д.Є. зазначає, що під час проведення процедури державної реєстрації права власності на житловий будинок жодних норм законодавства, прав будь-яких осіб, в тому числі власності та прав неповнолітніх порушено не було. Вказує, що викладені у апеляційній скарзі обставини та тлумачення норм законодавства жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції. Враховуючи викладене, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення , а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відзиву у порядку ст. 360 ЦПК України третя особа ОСОБА_2 не надала.
Відповідач Боглаєв Д.Є. , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення судової повістки ( а.с. 247 ) до апеляційного суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.
Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів ухвалила розглядати справу за відсутності відповідача Боглаєва Д.Є. , який належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право сккасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
      Згідно з ст. 376 ЦПК України  підставами для скасування  судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.
Відмовляючи в задоволенні позову  ОСОБА_1 , суд першої інстанції послався на п.7 Закону України « Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого для забезпечення кредитів в іноземній валюті», що дія п.п 3 п. 1 цього Закону не поширюється на банки, віднесені до категорії неплатоспроможних та щодо яких здійснюються процедури виведення з ринку відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у частині уступки (продажу, передачі) заборгованості або боргу на користь (у власність) іншої особи. Оскільки 20 серпня 2018 року між АТ "ДельтаБанк" під час ліквідації банку та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі - продажу майнових прав, який є чинним та сторонами не оскаржується, тому посилання позивача на те, що реєстратор Боглаєв Д. Є. при проведенні реєстрації прав власності порушив вимоги Закону України "Про мораторії на стягнення майна громадян України, наданого для забезпечення кредитів в іноземній валюті», не береться судом до уваги, оскільки зазначений Закон не поширюється на дані правовідносини.
З такими висновками суду першої інстанції не можна погодитись, оскільки вони не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи. 
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Судом установлено, що 14 вересня 2005 року між ТОВ "Укрпромбанк" та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №146/3к-4 згідно якого ОСОБА_1 отримала від банку грошові кошти у сумі 15000,00 доларів США на придбання житлового будинку (а.с.6-7). 
З метою забезпечення виконання умов кредитного договору № 146/ЗК-4 , 14 вересня 2005 року ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) (іпотекодавець) уклала із ТОВ «Український промисловий банк» (іпотекодержателем) договір іпотеки житлового будинку розташований за адресою: АДРЕСА_1 (далі - Договір іпотеки) ( а.с. 8-9).
Відповідно до пункту 1.1 Договору іпотеки предметом цього договору є надання іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна, зазначеного в пункті 1.1 цього Договору (предмет іпотеки), на забезпечення вимоги іпотекодержателя за кредитним договором № 146\ЗК -4 від 14 вересня 2006 року, в силу чого іпотекодержатель має право в разі невиконання іпотекодавцем/позичальником зобов`язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця/позичальника.
       Згідно з пунктом 1.1 Договору іпотеки на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно (предмет іпотеки), а саме:  житловий будинок загальною площею 82.8 кв. м., житловою   площею 42.0  кв. м. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності на підставі  договору купівлі-продажу житлового будинку від 14 вересня 2005 року, посвідченого нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запрорізької області Левченко В.В., зареєстровано в реєстрі за № 6383 та підтверджено витягом з Державного реєстру  правочинів, реєстраційний номер витягу 1474705 від 14 вересня 2005 року. 
Пунктом 4.1 іпотечного договору встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
Пунктом 4.3 іпотечного договору визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється : на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, або згідно з порядком задоволення вимоги іпотекодержателя, передбаченого п. 4.4 цього договору. Відповідно до п. 4.4 договору у випадку настання будь-якої з підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачених п. 4.1 іпотечного договору, Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги одним з наступних способів: шляхом прийняття Іпотекодавцем предмета іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобов`язання. Цей договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки; Шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір уклсти цей договір. Ціна продажу предмета іпотеки встановлююється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі незалежної експертної оцінки предмета іпотеки. 

В подальшому 30 червня 2010 року між ТОВ « Український промисловий банк» , ПАТ « Дельта Банк» Національним банком України укладено договір про передачу активів кредитних зобов`язань ТОВ « Український промисловий банк» на користь ПАТ «Дельта Банк». Таким чином ПАТ « Дельта Банк» набуло право вимоги за кредитним договором. 
20 серпня 2018 року між ПАТ "Дельта Банк" та ОСОБА_2 був укладений договір № 694/к про купівлю-продаж майнових прав за яким первісний кредитор відступив шляхом продажу новому кредитору право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 146/ЗК-4 від 14 вересня 2005 року, та договором іпотеки 120/33-4 від 14 вересня 2005 року.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути майнові права, право вимоги. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). 
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 
У частині першій статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
Статтею 24 Закону України "Про іпотеку" передбачено відступлення прав за іпотечним договором одночасно з відступленням права вимоги за основним зобов`язанням.
Отже, з 20 серпня 2018 року новий кредитор / покупець фізична особа ОСОБА_2 має право вимоги за кредитним договором № 146/ЗК-4 від 14 вересня 2005 року, та договором іпотеки 120/33-4 від 14 вересня 2005 року.
       Як зазначає позивачка у позовній заяві, з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна їй стало відомо, що 01 жовтня 2018 року державний реєстратор Виконавчого комітету Семенівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області  Боглаєв Д .Є.  переєстрував  іпотечне майно - житловий будинок  за адресою АДРЕСА_1  за   ОСОБА_2  (запис про право власності № 28213818). 
При цьому підставою для винекнення права власності на житловий будинок зазначено вимога щодо виконання основного зобов`язання та повідомлення про задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки, серія та номер б\н, виданий 27 серпня 2018 року, видавник ОСОБА_2 .
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України "Про іпотеку", іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Частинами першою та третьою статті 36 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.
Пунктом 4.4 іпотечного договору обумовлені способи звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, пунктом 4.4.1 визначено шляхом прийняття Іпотекодержателем предмета іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобов`язання. Цей іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.
Станом на час укладення між позивачкою та ТОВ « Український промисловий банк» іпотечного договору від 14 вересня 2005 року, частина перша статті 37 Закону України "Про іпотеку" діяла в наступній редакції: "Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки".
Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки з дотриманням умов звернення стягнення та порядку реалізації, передбачених Законом України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень".
Відповідно до пункту 1.4 іпотечного договору, предмет іпотеки залишається в користуванні, володінні іпотекодавця на строк дії цього договору.
Сама по собі умова договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння.
Частиною першою статті 17 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що однією з підстав припинення іпотеки є припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору, а згідно з частиною першою статті 33 цього Закону підставою звернення стягнення на предмет іпотеки є невиконання або неналежне виконання боржником основного зобов`язання.
Аналіз положень статей 17, 36, 37 Закону України "Про іпотеку" дає підстави зробити висновок про те, що згода іпотекодавця на передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя) не є беззастережною, а залежить від ряду умов, а саме: чинності іпотеки, невиконання або неналежного виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного правочину щодо реєстрації права власності іпотекодержателя на це майно. За таких обставин вказана згода не може вважатися волевиявленням власника на вибуття майна з його володіння в розумінні статті 388 ЦК України. 
Частиною 4 ст. 37 Закону України встановлено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.
Проте, при внесенні відомостей про державну реєстрацію за ОСОБА_8 , остання зобов`язана була надати державному реєстратору оцінку вартості іпотеки. Проте, даний документ відсутній в переліку пункту підстав внесення такого запису.
Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа його не перевищує 140 кв. м для квартири.
З вказаного іпотечного договору та договору кредиту від 14 вересня 2005 року вбачається, що кошти видавались в іноземній валюті, а предметом іпотеки є житловий будинок позивача за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 82.8 кв. м. Спірний будинок є місцем постійного проживання сім`ї позивачки.
Таким чином, на іпотечний житловий будинок позивачки розповсюджується дія Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", який був чинний під час винесення державним реєстратором оскаржуваного рішення. 
Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас законом було введено тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження.
Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 61-474апп19).
Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який має загальну площу 82.8 кв м. , та який використовується як місце постійного проживання позивачки, не може бути примусово стягнутий (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно) на підставі дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", у тому числі шляхом реєстрації права власності за  ОСОБА_2   як забезпечення виконання  ОСОБА_1  умов кредитного договору від 14 вересня 2005 року № 146\ ЗК -4, укладеного в іноземній валюті. 
Частиною 4 ст. 37 Закону України встановлено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.
Проте, при внесенні відомостей про державну реєстрацію за ОСОБА_2 , остання зобов`язана була надати державному реєстратору оцінку вартості іпотеки. Проте, даний документ відсутній в переліку пункту підстав внесення такого запису.
Таким чином, у державного реєстратора Виконавчого комітету Семенівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області Боглаєва Д.Є. були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказаний житловий будинок за ОСОБА_2 . 
Отже, посилання суду першрї інстанції про те, що Закон України « Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюється на спірні правовідносини, не заслуговує на увагу.
Відповідно до пункту 7 вищезазначеного Закону, на яку посилається суд першої інстанції, дія підпункту 3 пункту 1 цього Закону не поширюється на банки, віднесені до категорії неплатоспроможних та щодо яких здійснюються процедури виведення з ринку відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у частині уступки ( продажу, передачі) заборгованості або боргу на користь ( у власність) іншої особи. 
       Водночас, відповідно до договору  купівлі-продажу майнових прав № 694/к від 20 серпня 2018 року, укладеного між ПАТ « Дельта Банк» та ОСОБА_2   предметом договору є передача у власність ОСОБА_2  майнових прав, тобто  відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, а не безпосередньо нерухомого майна.     
З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в позові.
На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог. 
Рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивачки у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (частина друга статті 26 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").
      Такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18) і підстав відступати від цього рішення не вбачається. 
Таким чином, перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених ним фактичних обставин справи та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 з мотивів наведених у цій постанові.
Аргументи апеляційної скарги є виправданими.
Згідно з п. 1 ч. 2 статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Зважаючи на результати вирішення апеляційної скарги, сплачений у зв`язку з розглядом справи у суді першої, апеляційної інстанції судовий збір необхідно покласти на відповідача, а тому ОСОБА_1 має право на відшкодування судового збору сплаченого за подання позову в розмірі 705 грн, за подання апеляційної скарги у розмірі 1152 грн 60 коп. 

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 вересня 2019 року у цій справі скасувати. 

Прийняти нову постанову ноступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до Державного реєстратора Виконавчого комітету Семенівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області Боглаєва Дмитра Євгеновича, за участю третьої особи: ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок - задовольнити.
Визнати протиправним і скасувати запис про право власності № 28213818 від 01 жовтня 2018 року на нерухоме майно - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Стягнути з Боглаєва Дмитра Евгеновича на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 705.00 грн за подання апеляційної скарги у розмірі 1152.60 грн, а всього 1857 грн. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 04 травня 2019 року.

Головуючий, суддя  	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Гончар М.С.	Кримська О.М.