Ухвала
Іменем України 
 
09 червня 2020 року
м. Київ
 
справа №643/9293/18
провадження № 51-2226ск20
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу цивільного відповідача Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на вирок Московського районного суду м. Харкова від 23 березня 2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року щодо ОСОБА_4 ,
 
встановив:
 
Згідно з вироком Московського районного суду м. Харкова від 23 березня 2019 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки без позбавлення права керування транспортними засобами. Відповідно до ст. 75 КК його звільнено від відбуття покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік та покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 1, 2           ч. 1 ст. 76 КК.
 
Стягнуто з КЗОЗ «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» непогашену страховиком франшизу врозмірі 2000 грн, витрати на видалення з травмованої руки металевої пластини та на проходження реабілітації у розмірі 13 000 грн і надлишок відшкодування моральної шкоди в розмірі 99 349 грн.
 
Харківський апеляційний суд ухвалою від 04 лютого 2020 року апеляційну скаргу цивільного відповідача КЗОЗ «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» задовольнив частково, вирок місцевого суду в частині стягнення з КЗОЗ «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на користь потерпілого ОСОБА_5 витрат на видалення з травмованої руки металевої пластини і на проходження реабілітації в розмірі 13 000 грн скасував, у позові потерпілого ОСОБА_5 до КЗОЗ «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» в цій частині відмовив. В іншій частині вирок залишив без зміни.
 
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
 
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
 
Висновок суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, за обставин, які наведено у вироку, ґрунтується на зібраних у кримінальному провадженні та перевірених у судовому засіданні доказах, оцінених у сукупності, є обґрунтованим і не оспорюються в касаційній скарзі.
 
Зі змісту касаційної скарги представника цивільного відповідача убачається, що він не погоджується з висновками місцевого та апеляційного судів щодо розміру відшкодування моральної шкоди потерпілому.
 
Так, згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
 
Як убачається з вироку суду, рішення щодо задоволення цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 99 349 грн із КЗОЗ «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на користь потерпілого ОСОБА_5 суд прийняв на підставі вимог статей 127 – 129 КПК, положень статей 23, 1167 Цивільного кодексу України і статей 76, 81 Цивільного процесуального кодексу України.
 
Вирішуючи питання щодо задоволення цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди, місцевий суд  врахував аргументовані доводи потерпілого про тривалість і характер душевних страждань та те, що до отримання травми потерпілий був повністю здоровою людиною, вів активний спосіб життя, мав можливість заробляти гроші для сім`ї,  вести домашнє господарство, активно відпочивати, що в свою чергу визначало його соціальний статус. Отримана ним травма повністю змінила його уклад життя, оскільки тепер його основним зайняттям є поновлення здоров`я, пов`язане із складними операціями, проходженням неприємних процедур, дотриманням режиму дня, значними незапланованими витратами в умовах відсутності необхідних грошових коштів. За таких обставин потерпілий перетворився з годувальника на утриманця, потребує фізичної і матеріальної допомоги. Останнє зумовлює наявність пригніченого самопочуття, поганого настрою, сну, апетиту, невпевненості у завтрашньому дні. Неабиякі душевні переживання завдала і фактична втрата автомобіля «Деу Нексія», експлуатацію і використання якого він здійснював самостійно, забезпечуючи особисті побутові потреби та потреби  власника автомобіля ОСОБА_6 , перед якою він має виконати обов`язок з поновлювального ремонту належного їй транспортного засобу.
 
Суд обґрунтовано стягнув на користь потерпілого ОСОБА_5 із КЗОЗ «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» 99 349 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, оскільки саме такий розмір був належним чином обґрунтований з боку потерпілого з урахуванням його моральних страждань, принципу розумності та справедливості.
 
Таким чином, у касаційній скарзі представника цивільного відповідача не наведено доводів щодо порушення судом першої інстанції визначеного кримінальним процесуальним законом порядку розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні або неправильного застосування норм кримінального та цивільного законодавства.
 
Крім цього, доводи представника цивільного відповідача у касаційній скарзі в частині безпідставного стягнення моральної шкоди на користь потерпілого аналогічні за змістом доводам у його апеляційній скарзі, які відповідно до ст. 404 КПК апеляційний суд належно перевірив, тому вмотивовано з дотриманням приписів ст. 419 КПК відмовив у задоволенні скарги в цій частині.
 
Зокрема суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції належним чином врахував характер і ступінь переживань потерпілого, його фізичних і моральних страждань, те, що він з вересня 2017 року по час прийняття рішення місцевим судом перебував на лікуванні і відчував незручності, пов`язані з порушенням працездатності та звичайного укладу життя. Колегія суддів погоджується з вказаними мотивами суду.
 
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, не встановлено,          а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
 
Оскільки інших реальних доводів щодо незаконності оскаржуваних судових рішень цивільний позивач у касаційній скарзі не навів, а з наведених у ній мотивів та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити цивільному відповідачу Комунальному некомерційному підприємству Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» у відкритті касаційного провадження.

Керуючись п. 1 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою цивільного відповідача Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на вирок Московського районного суду м. Харкова від 23 березня 2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_4 .
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                                 ОСОБА_2                                         ОСОБА_3