ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3266/20 Справа № 210/337/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ступак С. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.
суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.
сторони справи :
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач- ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 листопада 2019 року, ухваленого суддею Ступак С.В. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 02 грудня 2019 року,-
ВСТАНОВИВ :
У листопаді 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про витребування майна та відшкодування моральної шкоди, в подальшому уточнила позовні вимоги. 
В уточненому позову, ОСОБА_1 просила суд визнати її особистою власністю комп`ютер марки «САМСУНГ», процесор марки «БРАУН», сканер марки «БРАУЗЕР» загальною вартістю 5200 (п`ять тисяч двісті) гривень, витребувати вказане майно у ОСОБА_2 , у разі відсутності вказаного майна стягнути з відповідача на її користь вартість належного майна сумі 5200 грн. та стягнути з ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. 
В обґрунтування уточненого позову зазначила, що у неї є рідна донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка в 2007 році закінчила навчання в середній школі та вступила на навчання на заочне відділення до відділення Криворізького металургійного інституту. Зазначила, що в 2007 році вона для своїх потреб та для потреб доньки придбала комп`ютер марки «Самсунг», процесор «Браун» шляхом оформлення Кредитного договору №83018293103 від 31.10.2007 року в Ренесанс Банку на загальну суму 5200 грн., оплату по вказаному кредиту здійснювала особисто. 
З 2009 року донька ОСОБА_4 почала зустрічатися та згодом проживати з відповідачем по справі ОСОБА_2 в його квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
З жовтня 2012 року відповідач по справі зареєстрував її дочку за вищевказаною адресою.
ІНФОРМАЦІЯ_2 березня 2013 року дочка позивача – ОСОБА_4 та ОСОБА_2 уклали шлюб, від якого у останніх є спільна дитина - ОСОБА_5 .
Починаючи з липня 2016 року між дочкою та відповідачем ОСОБА_2 фактично припинились сімейні відносини, а 12 вересня 2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було розірвано шлюб. 
В період спільного проживання з відповідачем по справі, донька ОСОБА_1 – ОСОБА_6 забрала з собою до квартири відповідача комп`ютер, процесор та ксерокс, і після розлучення з відповідачем позивач та її донька намагались забрати з квартири відповідача належне їм майно, однак у добровільному порядку відповідач відмовився його надавати. 
У зв`язку з чим, у листопаді 2016 року позивач звернулась до відділення поліції. 
На підставі вище викладено позивач просила суд позов задовольнити, окрім того в позові зазначила, що протиправними діями відповідача їй було спричинено моральну шкоду яку вона оцінює в 5000 грн., яку просила стягнути з відповідача на її користь.
Рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 листопада 2029 року уточнена позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна та відшкодування моральної шкоди залишена без задоволення. 
Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодною з ухваленим судовим рішенням подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність оскаржуваного рішення, ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення про повне задоволення її позовних вимог.
При цьому, скаржник не погоджується із висновком суду про ненадання позивачем будь-яких належних та допустимих доказів, які б доводили право власності на зазначене у позові майно та той факт, що цим майном заволодів відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на наявність у справі наступних доказів: підтвердження банківської установи про наявність побутового кредиту на придбання оргтехніки; пояснення свідків про те, що позивач у 2007 році придбала спірне майно у кредит і це майно свідки бачили у квартирі відповідача; фотознімки спірного майна із зображенням відповідача з оргтехнікою в його квартирі; копії договорів на поставку послуг Інтернету на квартиру відповідача (судом не прийняті та не досліджені); матеріали дослідчої перевірки ЖЄО №16991 від 23.11.2016 з поясненнями відповідача, та вважає висновок суду упередженим. Наголошує на тому, що вона право власності на спірне майно набула на підставі статті 655 ЦК України – договір купівлі-продажу та статті 698 ЦК України - договір роздрібної купівлі-продажу, що підтверджено наданими позивачем доказами та показаннями свідків, допитаних судом. Позивач вважає, що рішення суду першої інстанції суперечить нормі статті 16 ЦК України, оскільки судом не були захищені її права.
У відзиві на апеляційну скаргу позивача, відповідач ОСОБА_2  та його представник, адвокат Ямковий В.І. вказують, що наведені позивачем в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та не заслуговують на увагу, а тому не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого судового рішення, просять рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1  без задоволення.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Матеріалами справи і судом встановлено, що15 березня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюб, зареєстрований Дзержинським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про що було складено відповідний актовий запис №82, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 . Після укладення шлюбу ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_7 . (а.с.6) 
Рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 вересня 2016 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було розірвано. (а.с.5) 
Вказані обставини підтверджують перебування відповідача по справі та доньки позивача у шлюбних відносинах в період з 15.03.2013 року по 12.09.2016 року. 
Листом заступника керуючого відділення з контрольно-операційної діяльності Шумило Г.М. ПАТ «Перший український міжнародний банк» №KR1-50.4/75 від 21.11.2016 року, встановлено, що станом на 21.11.2016 року ОСОБА_1 повністю виконала свої кредитні зобов`язання за Кредитним договором №83018293103 від 31.10.2007 року, перед Публічним акціонерним товариством «ПУМБ». (а.с.7) 
Листом Металургійного ВП КВП ГУ НП у Дніпропетровській області від 08.12.2016 року №22/3246 ЄО, підтверджено, що за заявою ОСОБА_1 від 22.11.2016 року відносно ОСОБА_2 , який з серпня 2016 року не повертає комп`ютер «Samsung», проведено перевірку. За результатами перевірки встановити місце знаходження комп`ютера не вдалось можливим та ознаку кримінального правопорушення не встановлено. (а.с.58) 
Матеріалами ЖЄО - 16991 встановлено, що ОСОБА_1 зверталася до Металургійного відділення поліції КВП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про те, що ОСОБА_2 відмовляється повернути її особисті речі, а саме комп`ютер, а саме монітор Samsung, процесор BRAUN, сканер BRAISER, клавіатуру, однак їй рекомендовано по даному факту звернутись до суду.
З наявних в матеріалах пояснень відповідача ОСОБА_2 , вбачається, що останній підтвердив той факт, що в період з 2013 року по 2016 рік перебував у шлюбі із ОСОБА_6 , а в подальшому, остання подала позовну заяву про розірвання шлюбу та зазначила, що будь-яких матеріальних претензій до нього не має. Однак, мати його колишньої дружини ОСОБА_1 звернулась із заявою відносно нього, з приводу того, що він не віддав своїй колишній дружині стаціонарний комп`ютер Самсунг, який нібито придбала її мати у 2007 році та надала їм для користування. Однак, ніякого комп`ютера її мати не надавала, а з відповідною заявою звернулась з метою відібрати у нього його дитину.
Суд першої інстанції, відмовляючи позивачу у задоволенні її позовних вимог, дослідивши наявні у справі докази надані сторонами, опитавши свідків, оцінивши кожний доказ окремо та в їх сукупності, керуючись нормами статей 16, 319,321, 387 ЦК України, статті 41 Конституції України, виходив з того, що позивачем ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не доведено її право власності на спірне майно, а також не підтверджено, що вказаним майном незаконно заволодів відповідач, як і не надано жодного доказу, який би підтверджував той факт, що на момент звернення до суду із позовом, спірне майно перебуває у володінні відповідача по справі ОСОБА_2 . 
Колегія суддів повністю погоджується з такими висновком суду першої інстанції і не погоджується із доводами апеляційної скарги позивача, з огляду на наступне.
За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. 
Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.
Суд першої інстанції у повній мірі з`ясував всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі, колегія суддів вважає законним та належним чином обґрунтованим.
Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. 
Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. 
За змістом ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. 
Аналіз наведених вище норм цивільного закону вказує на те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Положеннями ст.16 ЦК України встановлено, що одним з цивільно-правових способів захисту права власності є віндикація - витребування власником майна з чужого незаконного володіння. 
За нормами ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. 
Для застосування положень ст.387 ЦК України необхідною умовою є доведеність позивачем того факту, що він є власником рухомого майна і таке право власності підтверджене правовстановлюючими документами; особа, яка звернулась до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача. 
Таким чином, предметом доказування у цій справі є наявність у позивача права власності на спірне майно та незаконність володіння цим майном з боку відповідача. 
Так, у пункті 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розяснено, що застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і, в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. 
У пункті 23 цієї Постанови розяснено, що відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. 
За змістом ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно ч.1 ст.49 ЦПК України, сторони користуються рівними процесуальними правами.
Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Наведеними вище нормами закону визначено, що саме позивач, звернувшись із позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинен довести належними та допустимими доказами своє право власності на майно, що незаконно знаходиться у володінні відповідача.
Висновок суду щодо недоведеності позивачем ОСОБА_1 її позовних вимог, колегія суддів вважає правильним і належним чином обґрунтованим.
Так, дослідивши лист заступника керуючого відділення з контрольно-операційної діяльності ОСОБА_8 . ПАТ «Перший український міжнародний банк» №KR1-50.4/75 від 21.11.2016 року, на який як на доказ посилається позивач, суд встановив, що цей доказ лише підтверджує виконання ОСОБА_1 кредитних зобов`язаннь за кредитним договором №83018293103 від 31.10.2007 року перед Публічним акціонерним товариством «ПУМБ» і ніяким чином не підтверджує сам факт придбання спірного майна (оргтехніки), не індивідуалізує це майно, оскільки доказів цільового використання кредитних коштів, доказів, які б підтверджували марку, серійні номери та інші виробничі, реєстраційні, експлуатаційні ознаки речей, які є об`єктом індикаційного позову, матеріали справи не містять, так як не надані позивачем.
Відповідно до ч.11 ст.8 Закону України «Про захист прав споживачів» вимоги споживача розглядаються після пред`явлення споживачем розрахункового документа, а щодо товарів, на які встановлено гарантійний строк, - технічного паспорта чи іншого документа, що його замінює, з позначкою про дату продажу. Вимоги споживача щодо лікарських засобів та виробів медичного призначення розглядаються після пред`явлення споживачем розрахункового документа, передбаченого «Законом України» Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", а щодо технічно складних побутових товарів - після пред`явлення розрахункового документа, передбаченого Законом України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", та технічного паспорта чи іншого документа, що його замінює, з позначкою про дату продажу. Під час продажу товару продавець зобов`язаний видати споживачеві розрахунковий документ встановленої форми, що засвідчує факт купівлі, з позначкою про дату продажу. 
У п.7 ч.1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами (розрахунковий документ).
Отже аналіз наведених норм закону вказує на те, що факт придбання позивачем спірного майна мав бути підтвердженим такими письмовими доказами як розрахунковими документами продавця, а щодо складних побутових товарів – ще й технічним паспортом, тоді, як наданий позивачем кредитний договір не є розрахунковим документом, ані первинним документом, який підтверджує придбання конкретного майна чи проведення господарської операції з купівлі-продажу.
Нормами ч.1 ст.218 ЦК України встановлено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.
Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.
Під час судового розгляду суд вислухав свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , дійшов вірного висновку, що свідчення цих свідків в розумінні ч.1 ст.218 ЦК України не доводять факт придбання позивачем спірного майна.
Окрім того, під час судового розгляду, суд дослідив надані позивачем дві кольорові фотокартки із зображенням комп`ютера, процесора, сканера в квартирі відповідача ОСОБА_2 та поставився до них критично, оскільки ці фотокартки не ідентифікують відповідну комп`ютерну техніку, зокрема, назву, марку, тощо. 
Надання позивачем договору про надання послуг Інтернету ніяким чином не підтверджує і не спростовує того факту, що спірна оргтехніка знаходяться у володінні відповідача, у зв`язку із чим, суд не досліджував цей доказ, що не суперечить вимогам цивільного процесуального закону, у зв`язку з чим, доводи скаржника у цій частині колегія суддів відхиляє.
Також, судом були витребувані та досліджені матеріалами ЖЄО – 16991, які містять пояснення відповідача ОСОБА_2 , на які, як на доказ посилається скаржник, однак ці пояснення спростовують, а не підтверджують доводи ОСОБА_1 про надання дочці та зятю оргтехніки у користування в період їх шлюбу, оскільки ОСОБА_2 в поясненнях заперечує факт надання матір`ю дружини їм у користування комп`ютер. Окрім того, матеріали ЖЄО – 16991 тільки підтверджують обставини звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів та вказують, що під час проведення перевірки встановити місце знаходження комп`ютера не вдалось можливим та ознаку кримінального правопорушення не встановлено. 
З урахуванням наведеного вище, колегія суддів не приймає до уваги доводи відповідача викладені в апеляційній скарзі, оскільки вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга сторони відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складено 19 березня 2020 року.

Головуючий:
Судді: