ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"29" квітня 2020 р.           Справа№ 910/13071/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Тищенко О.В.
суддів:            Тарасенко К.В. 
          Дикунської С.Я. 

без повідомлення учасників справи

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 (повний текст рішення підписано 06.12.2019)

у справі №910/13071/19 (суддя Мельник В.І.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод»
до Акціонерного товариства «Українська залізниця»
про стягнення 174  889,02 грн

1. Зміст позовних вимог та заперечень
У вересні 2019 року Публічне акціонерне товариство «Кременчуцький сталеливарний завод» (надалі - ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод», позивач) звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (надалі - АТ «Українська залізниця», відповідач) про стягнення 174  889,02 грн з яких: 89838,15 грн пеня, 70078,08 грн інфляційні втрати, 14972,79 грн 3% річних. Крім того, позивач просив стягнути витрати на професійну правничу допомогу та судовий збір.
Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказав, що відповідач оплатив поставлений товар за договором №ПВРЗ (ВМТП-18.707)ю від 31.10.2018 з прострочкою, оскільки, покупець мав здійснити оплату поставленого за договору товару не пізніше 14.12.2018 по податковій накладній №117 від 22.11.2018, тоді як фактично оплата здійснена 31.01.2019.
У відзиві на позов, відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог в зв`язку із тим що позивачем не вчасно було надано належним чином оформлені документи. Крім того, відповідач заперечив проти розподілу судових витрат та просив зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу.

2. Фактичні обставини, встановлені місцевим та апеляційним судом
31.10.2018 між Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» та ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» був укладений Договір поставки №ПВРЗ(ВМТП-18.707)ю, відповідно до умов якого, постачальник зобов`язується поставити і передати у зумовлені строки у власність покупцю певну продукцію (товар), відповідно до специфікації №1 (Додаток №1), яка є невід`ємною частиною договору, а покупець зобов`язується прийняти цей товар та своєчасно здійснити його оплату відповідно до умов даного договору (п.1.1 Договору).
Відповідно до п.1.3 Договору кількість і асортимент товару передбачається у Специфікації №1, яка додається до даного договору (Додаток №1).
Згідно з п. 4.2. Договору покупець оплачує постачальнику кожну прийняту партію товару не пізніше 10 банківських днів з дати поставки товару покупцю, але не раніше реєстрації податкової накладної, при умові своєчасного надання постачальником належним чином оформлених рахунку-фактури, видаткової накладної, товарно-транспортної накладної або залізничної накладної, Акту прийому-передачі товару (із вказаними номерами кожної одиниці товару), документів якості на поставлений товар та податкової накладної, в якій зазначено код товару згідно УКТ ЗЕД.
Пунктом 5.1 Договору сторони  передбачили умови поставки товару , а саме: товар постачається на умовах ГСА (згідно з Інкотермс 2010) - (ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» м. Кременчук, вул. Івана Приходька, 141). Товар повинен бути підготовлений постачальником до вивозу не пізніше 10 календарних днів з дня направлення письмового повідомлення. В разі постачання товару залізничним транспортом постачальник зобов`язується використовувати лише вагони власності ПАТ «Укрзалізниця»; необхідною умовою поставки товару є тільки письмове повідомлення покупця постачальнику на відвантаження товару в кількості та вартості постачання; представник покупця при прийнятті товару зобов`язаний звірити відповідність кількості і асортименту товару, вказаному в накладній та видати представнику постачальника довіреність на отримання даної партії товару; датою поставки товару вважається день підписання покупцем або його уповноваженим представником видаткової накладної при поставці автотранспортом або дата штампу залізничної станції на залізничній накладній про приймання до перевезення; товар за даним договором може постачатися партіями; товар повинен бути затарений і спакований постачальником таким чином, щоб не допустити псування або знищення його під час транспортування.
Згідно з в. 5.2.1 Договору прийом товару здійснюється покупцем відповідно до Інструкції №П-6 від 15.06.1965 "Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по кількості" та Інструкції №П-7 від 25.04.1966 "Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по якості" при наявності товарно-супровідних документів: видаткової накладної, товарно-транспортної накладної або залізничної накладної, податкової накладної на кожну партію товару акту прийому-передачі товару.
Відповідно до п.7.3 Договору покупець за даним договором, у разі порушення строків оплати, сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ від суми неоплаченої вартості товару.
Пунктом 10.1 сторони погодили, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2018, а в частині розрахунків - до повного виконання.
В Додатку №1 до Договору (Специфікація №1) сторони погодили найменування товару, код товару за класифікатором, ГОСТ, кількість, ціну товару.
На виконання умов договору позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 3 876 000,00 грн, що підтверджується накладною № КСЗ-0001173 від 22.11.2018.
Згідно акту №27 прийому-передачі від 22.11.2018 за договором, постачальник передав, а покупець прийняв поставлений за договором товар без будь яких заперечень з відміткою про відсутність претензій до постачальника відносно кількості та якості переданого товару.
Відповідно до квитанції про реєстрацію податкової накладної в Єдиному державному реєстрі податкових накладних суд апеляційної інстанції встановив, що податкова накладна №117 від 22.11.2018 (за накладною № КСЗ-0001173 від 22.11.2018) зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних 14.12.2018.
Згідно банківської виписки з рахунку позивача, за вказаною накладною, покупець розрахувався з постачальником 31.01.2019.
Позивач зазначив, що даний спір виник в зв`язку із невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо оплати поставленого товару в строк визначений в договорі, оскільки на думку позивача, покупець мав здійснити оплату поставленого за договору товару не пізніше 14.12.2018, тоді як фактично оплата здійснена 31.01.2019.

3. Короткий зміст рішення місцевого суду
Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 у справі №910/13071/19 позовні вимоги задоволено повністю.
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» грошові кошти в розмірі 174  889,02 грн, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 34  500 грн та судовий збір в розмірі 2  623,34 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з того, що факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань зі своєчасної оплати вартості поставленого товару належним чином підтверджений матеріалами справи та відповідачем не спростований.

4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених у ній доводів
Не погоджуючись з прийнятим рішенням АТ «Українська залізниця»  звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 у справі №910/13071/19 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник вказав, що місцевий господарський суд, не повно та не об`єктивно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, а тому, на думку скаржника, таке рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню.
Скаржник, вказує, що оплата згідно пункту 4.2. Договору проводиться при наявності усіх умов, а саме: по-перше не пізніше 10 банківських днів з дати поставки товару покупцю; по-друге не раніше реєстрації податкової накладної; по-третє при умові своєчасного надання постачальником належним чином оформлених документів; по-четверте назви документів повинні відповідати зазначеним в п.4.2. договору.
Проте, як зазначає скаржник, позивачем взагалі не було надано відповідачу документа із назвою «видаткова накладна», який передбачено п.  4.2. Договору і наявність якого є підставою для проведення відповідачем оплати. Даним пунктом сторони чітко визначили перелік документів із відповідними назвами які надаються постачальником (що є позивачем) і саме документ із назвою «видаткова накладна» а не «накладна» є в цьому переліку документів. Відповідні зміни в цей пункт щодо зміни назви документів сторонами не вносились, і фактично позивач в односторонньому порядку змінив умови договору і надав документ із іншою назвою ніж було передбачено, що є порушенням п. 11.4. Договору, згідно якого всі зміни та доповнення до даного Договору складаються у письмовій формі і вважаються дійсними після їх підписання представниками обох сторін.
Крім того, акт прийому-передачі товару №27 від 22.11.2018, на думку скаржника, не оформлений належним чином, оскільки в ньому зазначено покупця - філія «Панютинський вагоноремонтний завод» акціонерного товариства «Українська залізниця», а згідно договору покупцем є АТ «Українська залізниця».
Також, скаржник вважає неправомірним стягнення з відповідача інфляційних втрат у даній справі, оскільки, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.
Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у наступному місяці.
Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.
Отже, за період заборгованості визначений позивачем з 15.12.2018 по 30.01.2019 відсутні повні місяці прострочення, і це виключає нарахування та стягнення з відповідача інфляційних втрат.
На підтвердження своєї правової позиції, щодо стягнення інфляційних втрат, скаржник посилається на висновки Верховного Суду викладених у постановах від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі №  924/312/18, від 05.07.2019 у справі №905/600/18.
Крім того, суд першої інстанції, задовольняючи заяву позивача про стягнення 34  500 грн витрат на професійну правничу допомогу залишив без уваги подане відповідачем клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката в порядку ч.5 ст. 126 ГПК України. 

5. Доводи учасників справи щодо апеляційної скарги
У відзиві на апеляційну скаргу, позивач проти задоволення скарги заперечив, мотивуючи тим, що доводи, викладені у апеляційній скарзі відповідача є безпідставними та необгрунтованими, а рішення місцевого суду від 02.12.2019 прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з`ясовано всі обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору. У зв`язку з чим, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.
Позивач зазначає, що твердження відповідача стосовно не надання відповідачу повного комплекту документів, згідно п. 2.2. п. 4.2. Договору (копії сертифікату відповідності) не відповідають дійсності, оскільки, при поставці товару усі необхідні документи були в наявності. Більш того, згідно п. 5.1.1 договору товар постачався автотранспортом відповідача з наданням останньому усіх супровідних документів на товар. З моменту отримання товару за договором та станом на день отримання відзиву на позовну заяву відповідач жодного разу не заявив претензій позивачу щодо відсутності або невідповідності комплекту документів у розумінні п. 4.2 договору.
Також відповідач не надав до суду доказів відсутності будь-яких документів на товар, що постачався. За п. 5.1.1 Договору товар відповідачу постачається на умовах FCA (згідно Інкотермс 2010) - (ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» м. Кременчук, вул.. Івана Приходька, 141). За визначеним базисом постачання позивач вважається таким, що виконав обов`язок із поставки товару коли він передав товар перевізнику призначеному покупцем (відповідачем). Пунктом 5.2.1 Договору сторони визначили, що приймання товару здійснюється покупцем у відповідності з Інструкцією № П-6 від 15.06.65р. «Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по кількості» (далі Інструкція П-6) та Інструкцією № П-7 від 25.04.66р. «Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по якості» (далі Інструкція П-7).
Пунктом 14 Інструкції П-7 встановлено, що приймання продукції за якістю і комплектністю проводиться в точній відповідності зі стандартами, технічними умовами, основними і особливими умовами поставки, іншими обов`язковими для сторін правилами, а також за супровідними документами, що посвідчують якість та комплектність продукції (технічний паспорт, сертифікат, посвідчення про якість, рахунок-фактура, специфікація і т. п.). відсутність зазначених супровідних документів або деяких з них не призупиняє приймання продукції. У цьому випадку складається акт про фактичну якість і комплектність продукції, що надійшла і в акті вказується, які документи відсутні. Аналогічні положення містяться у п. 12 Інструкції П-6, якою унормовано питання проведення приймання продукції за кількістю.
Одночасно, пунктом 6.2.4 Договору передбачено право відповідача повернути рахунок постачальнику без здійснення оплати в разі неналежного оформлення документів, зазначених у п. 4.2 розділу IV договору.
З урахуванням приписів п.14 Інструкції П-7, п. 12 Інструкції П-6, положень пунктів 4.2, 5.1.1, 6.2.4 Договору належними і допустимими доказами надання позивачем неповного комплекту документів відповідачу для проведення оплати товару мають бути акт приймання-передавання із зазначенням переліку відсутніх документів, а також докази повернення відповідачем рахунку без оплати з підстав неналежного оформлення позивачем документів зазначених у п. 4.2 договору.
Як вбачається з матеріалів справи, акт приймання-передавання №27 від 22.11.2018 року будь-яких даних стосовно відсутності документів по якості товару не містить. Доказів повернення відповідачем на адресу позивача рахунку без оплати в порядку 6.2.4 Договору відповідачем у матеріали справи також не надано. Натомість, за актом приймання-передавання від 22.11.2018 року №27 засвідчується відсутність будь-яких претензії до позивача з приводу якості товару чи некомплектності документів.
Крім того, оплата поставленого товару проведена відповідачем згідно рахунку КСЗ-100471 який датований 22.11.2018 року - датою фактичного постачання товару. Зазначене є свідченням того, що відповідач не повертав позивачу рахунку КСЗ-100471 від 22.11.2018 року з підстав та в порядку визначеному п. 6.2.4 Договору.
Щодо нарахування інфляційних втрат, позивач зазначив, що виходячи із положень ст. 625 ЦК України, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних втрат та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці нарахування здійснюються незалежно від вини боржника.
Зазначені висновки підтверджуються Рекомендаціями Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997, відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду. При цьому, слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.
Необхідно враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).
За наведених обставин, на думку позивача, рішення суду першої інстанції в частині стягнення інфляційної складової боргу в розмірі 70 078,08 грн є законним і обґрунтованим та узгоджується із наявної судовою практикою Верховного суду України.
Щодо правомірності покладення на відповідача судових витрат, зокрема витрат на професійну правничу допомогу адвоката, позивач звернув увагу суду апеляційної інстанції, що оцінюючи обгрунтованість заперечень відповідача, місцевий господарський суд взяв до уваги правову позицію Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду, викладену у постанові від 03.10.2019 по справі № 922/445/19.
Вказує, що на підтвердження правомірності вимоги про відшкодування витрат на професійну допомогу позивач, долучив до матеріалів справи: довіреність видану ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» на ім`я адвоката Гнатенка С. І.; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 849 від 28.12.2010; договір про надання правової допомоги адвокатом від 24.01.2018; угоду від 28.12.2018 про внесення змін до договору про надання правової допомоги адвокатом від 24.01.2018, згідно з умовами якої сторони визначили частиною договору прейскурант цін на послуги; угоду від 16.01.2019 про внесення змін до договору про надання правової допомоги адвокатом від 24.01.2018, згідно з умовами якої сторони погодили вартість правової допомоги по даній справі в розмірі 34 500,00 грн; детальний опис виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) по справі; акт приймання-передавання наданих послуг від 11.11.2019 по договору про надання правової допомоги адвокатом від 24.01.2018.
Отже, враховуючи не спростований судами факт надання адвокатом позивача професійної правничої допомоги у цій справі у суді першої інстанції на суму 34 500,00 грн, суд першої інстанції законно і обґрунтовано відхилив заперечення відповідача щодо неправомірності покладення на нього витрат на правову допомогу.

У запереченні на відзив на апеляційну скаргу, скаржник не погодився з викладеними у відзиві доводами з підстав аналогічних викладених позивачем у апеляційній скарзі. При цьому зазначив, що ані у позовній заяві, ані в рішенні суду першої інстанції відсутнє посилання на лист Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р. щодо розрахунку інфляційних втрат. Суд першої інстанції лише врахував наявний розрахунок позивача.

6. Надходження апеляційної скарги та її розгляд апеляційним судом
У грудні 2019 року Акціонерне товариство «Українська залізниця» звернулося з апеляційною скаргою до Північного апеляційного господарського суду на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 у справі №910/13071/19.
Одночасно, при зверненні з апеляційною скаргою, апелянтом заявлено клопотання про поновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги у даній справі.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №910/13071/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В. судді: Тарасенко К.В., Дикунська  С.Я.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2020, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2019, справу №910/13071/19 призначено до розгляду без повідомлення учасників справи.
Позивачем, у встановлений судом строк подано заяву про розподіл судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 3000 грн.
У свою чергу, відповідач подав свої заперечення на заяву позивача про розподіл судових витрат.

7. Джерела права й акти їх застосування
Господарський кодекс України
Згідно з ч. 1, 2, 7 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.
Відповідно до ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Цивільний кодекс України
Згідно з ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
У відповідності до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Згідно з ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Згідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Податковий кодекс України
Відповідно до пункту 201.10. Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.
Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня. 
З метою отримання податкової накладної/розрахунку коригування, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, покупець надсилає в електронному вигляді запит до Єдиного реєстру податкових накладних, за яким отримує в електронному вигляді повідомлення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних та податкову накладну/розрахунок коригування в електронному вигляді. Такі податкова накладна/розрахунок коригування вважаються зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних та отриманими покупцем.

Інструкція № П-6 від 15.06.65 «Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по кількості»
Пунктом 12 Інструкції № П-6 встановлено, що приймання продукції за кількістю проводиться за транспортними і супровідними документами (рахунком-фактурою, специфікації, описом, пакувальним ярликами та ін.) відправника (виробника). Відсутність зазначених документів або деяких з них не зупиняє приймання продукції. В цьому випадку складається акт про фактичну наявність продукції і в акті вказується, які документи відсутні.
При одночасному отриманні продукції в декількох вагонах, контейнерах або автофургонах, вартість якої оплачується по одним розрахунковим документом, одержувач зобов`язаний перевірити кількість продукції, що надійшла в усіх вагонах, контейнерах або автофургонах, якщо обов`язковими для сторін правилами або договором не передбачена можливість часткової (вибіркової) перевірки.
В акті приймання має бути зазначено кількість продукції, що надійшла окремо в кожному вагоні, контейнері або автофургоні.

Інструкція № П-7 від 25.04.66 «Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по якості»
Пунктом 14 Інструкції П-7 встановлено, що приймання продукції за якістю і комплектністю проводиться в точній відповідності зі стандартами, технічними умовами, основними і особливими умовами поставки, іншими обов`язковими для сторін правилами, а також за супровідними документами, що посвідчують якість та комплектність продукції (технічний паспорт, сертифікат, посвідчення про якість, рахунок-фактура, специфікація і т. п.). відсутність зазначених супровідних документів або деяких з них не призупиняє приймання продукції. У цьому випадку складається акт про фактичну якість і комплектність продукції, що надійшла і в акті вказується, які документи відсутні.

Господарський процесуальний кодекс України.
За приписами частин 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.
Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За визначенням частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Згідно з ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Згідно з ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Практика Європейського суду з прав людини як джерело права
Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі   та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін,   орган влади зобов`язаний виправдати   свої   дії,   навівши   обґрунтування   своїх   рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen . ), 37801/97,   п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне   призначення     обґрунтованого     рішення     полягає     в     тому,     щоб   продемонструвати   сторонам,   що   вони   були   почуті.   Крім     того,   вмотивоване   рішення   дає   стороні   можливість   оскаржити   його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини  у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23.06.1993).
Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

У Рекомендаціях R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на удосконалення судової системи, наголошується на тому, що суд повинен, принаймні в ході попереднього засідання, а якщо можливо, і протягом всього розгляду, відігравати активну роль у забезпеченні швидкого судового розгляду, поважаючи при цьому права сторін, в тому числі і їх право на неупередженість. Зокрема, він повинен володіти повноваженнями proprio motu, щоб вимагати від сторін пред`явлення таких роз`яснень, які можуть бути необхідними; вимагати від сторін особистої явки, піднімати питання права; вимагати показань свідків, принаймні в тих випадках, коли мова йде не тільки про інтереси сторін, що беруть участь у справі, тощо. Такі повноваження повинні здійснюватися в межах предмета розгляду.
Обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» від 27.10.1993).

8. Позиція апеляційного суду
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності та, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, судова колегія вважає, що апеляційна скарга АТ «Українська залізниця» підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що у листопаді 2018 року позивач поставив відповідачу продукцію (товар) за накладною № КСЗ-0001173 від 22.11.2018 на загальну суму 3 876 000,00 грн. Вказана накладна та акт №27 приймання-передачі від 22.11.2018 підписані уповноваженими представниками обох сторін. Доказів щодо наявності спорів стосовно якості або кількості поставленого позивачем товару матеріали справи не містять. При цьому, акт містить відмітку про відсутність претензій до постачальника відносно кількості та якості переданого товару.
Оскільки, пунктом 5.2.1 договору встановлено, що прийом товару здійснюється покупцем у відповідності з Інструкцією №П-6 від 15.06.65 «Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по кількості» та Інструкцію №П-7 від 25.04.66 «Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по якості» при наявності товарно-супровідних документів: видаткової накладної, товарно-транспортної накладної або залізничної накладної, податкової накладної на кожну партію товару акту прийому-передачі товару, колегія суддів вважає, що під час приймання товару (проставляння підпису на акті прийому-передачі) відповідач (уповноважена особа відповідача, філія) засвідчили факт отримання товарно-супровідних документів, передбачених пунктом 4.2 договору.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що пунктом 14 Інструкції П-7 встановлено, що приймання продукції за якістю і комплектністю проводиться в точній відповідності зі стандартами, технічними умовами, основними і особливими умовами поставки, іншими обов`язковими для сторін правилами, а також за супровідними документами, що посвідчують якість та комплектність продукції (технічний паспорт, сертифікат, посвідчення про якість, рахунок-фактура, специфікація і т. п.). відсутність зазначених супровідних документів або деяких з них не призупиняє приймання продукції. У цьому випадку складається акт про фактичну якість і комплектність продукції, що надійшла і в акті вказується, які документи відсутні. Аналогічні положення містяться у п. 12 Інструкції П-6, якою унормовано питання проведення приймання продукції за кількістю.
Одночасно, пунктом 6.2.4 Договору передбачено право відповідача повернути рахунок постачальнику без здійснення оплати в разі неналежного оформлення документів, зазначених у п. 4.2 розділу IV договору.
З урахуванням приписів п.14 Інструкції П-7, п. 12 Інструкції П-6, положень пунктів 4.2, 5.1.1, 6.2.4 Договору належними і допустимими доказами надання позивачем неповного комплекту документів відповідачу для проведення оплати товару мають бути акт приймання-передавання із зазначенням переліку відсутніх документів, а також докази повернення відповідачем рахунку без оплати з підстав неналежного оформлення позивачем документів зазначених у п. 4.2 договору.
Як вбачається з матеріалів справи, акт приймання-передавання №27 від 22.11.2018 року будь-яких даних стосовно відсутності документів по якості товару не містить. Доказів повернення відповідачем на адресу позивача рахунку без оплати в порядку 6.2.4 Договору матеріали справи не містять.
Разом з тим, відповідно до п.4.2. договору сторони погодили оплату покупцем постачальнику кожної прийнятої партії товару не пізніше 10 банківських днів з дати поставки товару, але не раніше реєстрації податкової накладної.
Таким чином, умовами Договору сторони погодили, що оплата має бути здійснена протягом 10 банківських днів з дати поставки та не раніше дати реєстрації податкової накладної. Саме дата реєстрації податкової накладної і є кінцевим терміном оплати за отриманий товар, а наступний день є початком відліку для нарахування відповідачу штрафних санкцій.
Як свідчить копія квитанцій про реєстрацію в Єдиному реєстрі податкових накладних, податкова накладна №117 від 22.11.2018 (за накладною № КСЗ-0001173 від 22.11.2018) зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних 14.12.2018.
Отже, колегія суддів вважає, що відповідачем було порушено умови  договору поставки, щодо своєчасної оплати поставленого товару, а тому відповідач, є таким, що прострочив виконання свого зобов`язання.
Здійснивши перевірку розрахунків пені, 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що розрахунок пені та 3% річних арифметично вірний та обґрунтований, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 89838,15 грн пені та 14972,79 грн 3% річних, які правомірно стягнув суд першої інстанції.

Разом з цим, щодо стягнення інфляційних втрат у розмірі 70 078,08 грн, нарахованих за період з 15.12.2018 по 30.01.2019, апеляційний суд погодитися не може, виходячи з наступного.
Відповідальність за порушення грошового зобов`язання передбачена статтею 625 ЦК України.
Так за ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).
Відтак, враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення становить місяць.
Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.
Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальність передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України - стягнення інфляційних втрат за такий місяць.
Однак, місцевий господарський суд вказаного не врахував та не здійснив належного перерахунку інфляційних втрат нарахованих позивачем, а обмежився лише посиланням на наявний розрахунок позивача інфляційних втрат та відсутністю контррозрахунку відповідача.
Отже, приймаючи до уваги, що прострочення відповідача з оплати товару за договором розпочалося з 15.12.2018, тобто, становить менше місяця та враховуючи, що інфляційні втрати визначаються за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, то нарахування індексу інфляції за грудень 2018 року є неправомірним.
Крім того, враховуючи оплату відповідачем заборгованості за договором, саме 31.01.2019 (останній день місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж), на переконання колегії суддів, не може бути правомірним нарахування інфляційних втрат за прострочку оплати за січень 2019 року, оскільки у січні місяці 2019 року 31 календарний день, день оплати заборгованості не враховується, прострочення відповідача з оплати товару за договором за січень 2019 року становить менше місяця, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж. Індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць, який (місяць січень 2019 року) у даному випадку є не повним.
Таким чином, позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат у розмірі 70 078,08 грн, нарахованих за період з 15.12.2018 по 30.01.2019 у даній справі задоволенню не підлягають.
Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 05.07.2019 у справі №905/600/18 та зокрема у постановах Верховного суду від 24.04.2019 у справі №910/5625/18, від 13.02.2019 у справі №924/312/18.

Колегія суддів відхиляє доводи та посилання позивача викладені у відзиві на рекомендації Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997, оскільки у відповідності до приписів ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені саме в постановах Верховного Суду.
При цьому, за висновками Великої палати Верховного суду, викладених у постанові від 30.01.2019 у справі №755/10947/17, незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступив Верховний Суд, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, тобто ту, яку застосував суд апеляційної інстанції у даній справі.

Крім того, суд апеляційної інстанції відхиляє як необґрунтовані посилання скаржника на те, що за умовами вищевказаного п. 4.2 договору обов`язок оплатити за товар наступає лише за умови своєчасного надання позивачем відповідачу належним чином оформлених документів з назвами передбаченими п.4.2.Договору, оскільки ненадання таких документів не є відкладальною умовою в розумінні ст. 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 Цивільного кодексу України, тому наявність або відсутність вказаних документів, враховуючи наявність підписаних відповідачем накладних на поставку та актів приймання-передачі товару, не звільняє відповідача від обов`язку оплатити отриманий товар.

В частині витрат позивача на оплату правової допомоги колегія суддів зазначає наступне.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України).
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст. 124 Господарського процесуального кодексу України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 126 Господарського процесуального кодексу України): 
- подання заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та  доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; 
- зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;
3) розподіл судових витрат (ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). (ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України) 
Водночас за змістом ч. 4 ст.126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у ч. 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема відповідно до ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч. 5, 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5, 6, 7, 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.
Як свідчать матеріали справи відповідач під час розгляду справи місцевим господарським судом заперечував проти стягнення із нього витрат на професійну правничу допомогу посилаючись, зокрема, на їх неспівмірність.
Суд вважає за необхідне зазначити, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Верховний Суд зазначає, що за змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 цього Кодексу).
Натомість положеннями пункту 2 частини 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України регламентовано порядок компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги (витрати на проїзд, проживання, поштові послуги тощо), для розподілу яких необхідною умовою є надання відповідних доказів, які підтверджують здійснення таких витрат.
На підтвердження правомірності вимоги про відшкодування витрат на професійну допомогу позивач долучив до матеріалів справи: довіреність видану ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» на ім`я адвоката Гнатенка С. І.; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 849 від 28.12.2010; договір про надання правової допомоги адвокатом від 24.01.2018; угоду від 28.12.2018 про внесення змін до договору про надання правової допомоги адвокатом від 24.01.2018, згідно з умовами якої сторони визначили частиною договору прейскурант цін на послуги; угоду від 16.01.2019 про внесення змін до договору про надання правової допомоги адвокатом від 24.01.2018, згідно з умовами якої сторони погодили вартість правової допомоги по даній справі в розмірі 34 500,00 грн; детальний опис виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) по справі; акт приймання-передавання наданих послуг від 11.11.2019 по договору про надання правової допомоги адвокатом від 24.01.2018.
Таким чином, враховуючи вищевикладене та беручи до уваги підтверджений матеріалами справи факт надання адвокатом позивача професійної правничої допомоги у даній справі на суму 34 500,00 грн, з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи, зважаючи на складність справи, обсяг наданих адвокатських послуг, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про обгрунтованість таких витрат. Разом з тим, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про часткове задоволення позову то і витрати на правову допомогу підлягають стягненню пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

9. Висновки апеляційного суду 
З урахуванням викладеного, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 підлягає частковому скасуванню, а позов частковому задоволенню.
Враховуючи заяву позивача про відшкодування витрат з оплати професійної правничої допомоги адвоката в сумі 3000 грн при розгляді справи у суді апеляційної інстанції та надані заявником, крім зазначених вище документів, угоду від 03.02.2020 до договору про надання правової допомоги адвокатом від 24.01.2018, детальний опис виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) по справі від 04.02.2020; акт приймання-передавання наданих послуг від 04.02.2020 по договору про надання правової допомоги адвокатом від 24.01.2018, беручи до уваги вказані вище висновки, колегія суддів, вважає обґрунтованими витрати адвоката у сумі 3000 грн. При цьому, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, то і витрати на правову допомогу за розгляд справи у суді апеляційної інстанції підлягають стягненню пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. 126, 129, 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 у справі №910/13071/19 задовольнити частково.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 у справі №910/13071/19 скасувати частково в частині стягнення інфляційних втрат.
3. Викласти резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2019 у справі №910/13071/19 в новій редакції:
« 1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м.Київ, вул. Тверська, будинок 5, ідентифікаційний код: 40075815) на користь Публічного акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод» (39621, Полтавська область, м. Кременчук, вул.  І.Приходька, 141, ідентифікаційний код 05756783) 98938 (дев`яносто вісім тисяч дев`ятсот тридцять вісім) грн 15 коп пені, 14972 (чотирнадцять тисяч дев`ятсот сімдесят дві) грн 79 коп 3% річних, 1708 (одну тисячу сімсот вісім) грн 67 коп судового збору, 22470 (двадцять дві тисячі чотириста сімдесят) грн 98 коп витрат на професійну правничу допомогу.
3. В іншій частині позовних вимог відмовити.».
4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод» (39621, Полтавська область, м. Кременчук, вул.  І.Приходька, 141, ідентифікаційний код 05756783) на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м.Київ, вул. Тверська, будинок 5, ідентифікаційний код: 40075815) 1372,01 (одну тисячу триста сімдесят дві) грн 01 коп судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.
5. Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м.Київ, вул. Тверська, будинок 5, ідентифікаційний код: 40075815) на користь Публічного акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод» (39621, Полтавська область, м. Кременчук, вул.  І.Приходька, 141, ідентифікаційний код 05756783) 1954 (одну тисячу дев`ятсот п`ятдесят чотири) грн витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.
6. Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.
7. Матеріали справи №910/13071/19 повернути до Господарського суду міста Києва.
8. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст.287-291 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням приписів п.2 ч.3 ст.287 Господарського процесуального кодексу України. 

Головуючий суддя                                                            О.В. Тищенко 

Судді                                                                                К.В. Тарасенко

                                                                                С.Я. Дикунська