Номер провадження: 22-ц/813/3772/20 
Номер справи місцевого суду: 521/19679/18
Головуючий у першій інстанції Сегеда О. М.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24.03.2020 року                                                         м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого - Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,                
учасники справи: 
за позовом ОСОБА_1 :
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
за позовом ОСОБА_2 :
позивач - ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_1 ,
за позовом ОСОБА_3 :
третя особа, яка заявляє самостійні вимоги -  ОСОБА_3 ,
відповідач -  ОСОБА_4 ,
відповідач - ОСОБА_5 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2019 року, у складі судді Сегеди О.М., 
в с т а н о в и в:
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, посилаючись на те, що перебував з відповідачем у шлюбі, в період якого у них народився син ОСОБА_6 
12.10.2018 він пішов з сім`ї та з`їхав зі спільної квартири. В період шлюбу подружжя набуло право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Вказана квартира придбана в інтересах сім`ї для їх спільного проживання на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 09.11.2016, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , зареєстрованого у Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстровим №1-1944. Право власності на спірну квартиру оформлено та зареєстровано за відповідачем. Також, 10.06.2016 подружжя за спільні кошти придбало автомобіль марки HYUNDAI, модель SONATA, 2007 року випуску, р.н., свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу було оформлено на позивача. Після того, як подружжя стало проживати окремо, все спільне майно залишилося у відповідача. ОСОБА_2 змінила замки від вхідних дверей спірної квартири, та відмовилася віддати ключі та документи від спільного автомобіля. Ринкова вартість спірної квартири, на думку позивача, становить 60000,00 доларів США, що за офіційним курсом гривні, визначеним Національним банком України станом на 14.11.2018, становить 1674600,00 грн., а ринкова вартість спірного автомобіля складає 8000,00 доларів США, що за офіційним курсом гривні, визначеним Національним банком України станом на 14.11.2018, становить 223 280,00 грн. Отже, загальна вартість спільного майна, яке було придбано подружжям за час шлюбу складає 1 897 880,00 грн., тому виходячи з рівності часток подружжя, його частка складає 94 8940,00грн. Посилаючись на те, що вказане вище майно є спільною сумісною власністю, позивач просив визнати квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки HYUNDAI, модель SONATA, 2007 року випуску, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; припинити право спільної сумісної власності подружжя на автомобіль марки HYUNDAI, модель SONATA, 2007 року випуску; визнати за ним, право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки HYUNDAI, модель SONATA, 2007 року випуску; стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки HYUNDAI, модель SONATA, 2007 року випуску, у сумі 111640,00 грн.; усунути позивачу перешкоди у користуванні 1/2 частиною квартири АДРЕСА_1 , шляхом його вселення; вселити позивача в квартиру АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_2 на його користь судовий збір в розмірі 8810,00 грн. 
ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що з відповідачем вона перебувала в шлюбі, під час якого за власні кошти у сумі, еквівалентній на час продажу 3750,00 доларів США, які були отримані нею від продажу належному її батьку легкового автомобіля марки DAEWOO, моделі LANOS, 2004 року випуску, та за грошові кошти в розмірі 24995,20 грн., що еквівалентно 3000,00 доларів США, які вона отримала від проданого нею за договором купівлі-продажу від 22.09.2017 належного їй на праві власності на підставі інвестиційного договору №4/1л від 16.02.2011 нежитлового приміщення АДРЕСА_2 придбали легковий автомобіль марки HYUNDAI, модель SONATA, 2007 року випуску, оформивши право власності на відповідача ОСОБА_1 . Оскільки автомобіль марки HYUNDAI, модель SONATA, 2007 року випуску, є їх спільною сумісною власністю, то вона як співвласник має право на виділ своєї частки в праві спільної сумісної власності. Автомобіль є неподільною річчю, та з урахуванням того, що більша частина автомобіля була придбана за її кошти, позивачка просила суд стягнути з відповідача грошову компенсацію 2/3 частки придбаного у зареєстрованому шлюбі легкового автомобіля марки HYUNDAI, модель SONATA, 2007 року випуску, та судові витрати.
ОСОБА_3 , як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним у частині покупця договору купівлі-продажу квартири, посилаючись на те, що йому на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 26.05.2011 належала однокімнатна квартира АДРЕСА_3 , яку він надав для проживання доньці ОСОБА_2 та її сім`ї, оскільки остання 19.10.2012 зареєструвала шлюб з ОСОБА_1 від шлюбу у них народився син ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 квартира АДРЕСА_1 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 09.11.2016 ним продана за 141020,00 грн. В той же день, а саме 09.11.2016 у того ж самого нотаріуса, за отримані кошти від продажу вищезазначеної квартири за договором купівлі-продажу від 09.11.2016, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 була придбана за 143420,00грн. інша квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку було оформлено за його донькою ОСОБА_2 . Хоча покупцем квартири АДРЕСА_1 в договорі купівлі-продажу від 09.11.2016 зазначена його донька ОСОБА_2 , проте дійсним покупцем даної квартири є він, ОСОБА_3 , який вимушений був оформити квартиру на ім`я доньки у зв`язку із тим, що були певні обставини побоюватися за це майно та своє життя, але при цьому вони з донькою домовились в подальшому оформити договір дарування вказаної квартири на його ім`я. Проте, донька зазначену домовленість не виконала. На сьогоднішній день шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , розірваний, але останній, повністю обізнаний про те, що спірна квартира є власністю ОСОБА_3 і що саме він сплатив всі кошти за квартиру, претендує на 1/2 частину цієї квартири, як на сумісно набуте майно у період шлюбу, що не відповідає дійсності. 
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя задоволено частково. Визнано автомобіль марки HYUNDAI, модель SONATA, 2007 року випуску, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнано що частки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в праві власності на автомобіль марки HYUNDAI, модель SONATA, 2007 року випуску, є рівними, по 1/2 частині. В інший частині позовних вимог - відмовлено. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя залишено без задоволення. Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним у частині покупця договору купівлі-продажу квартири залишено без задоволення.
Не погодившись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить в частині відмови в задоволенні його позовних вимог до ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; визнання за ОСОБА_1 , права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 ; визнання з ОСОБА_2 права власності на Ѕ частини квартири, АДРЕСА_1 ; усунення перешкод ОСОБА_1 у користуванні 1/2 частиною квартири АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 ; вселення ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 скасувати. В цій частині ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частини квартири; усунення перешкод у користуванні 1/2 частиною квартири шляхом вселення задовольнити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що твердження відповідача та висновки суду про те, що кошти, отримані від продажу попередньої квартири є особистими коштами батька дружини не відповідають дійсним обставинам справи. Висновки суду про придбання мотоциклу гуртуються лише на голослівних аргументах ОСОБА_2 , які не підтверджені жодними доказами. Крім того, сторонами визнано, що джерелом походження коштів на придбання спірного автомобіля були кошти від продажу автомобіля батька ОСОБА_1 та батька ОСОБА_2 , а залишок позивачем було отримано в борг. Отже, висновки суду про відсутність у ОСОБА_1 коштів на придбання спірної квартири взагалі суперечить аргументам позивача, та доказам наданим на підтвердження зазначених обставин. В судовому засіданні нотаріус пояснила, що не бере участі у розрахунках сторін, посилаючись на умови договору, в якому зазначено, що розрахунки між сторонами договору було здійснено до підписання договору. Також пояснила, що підготовка самого договору здійснювалася за два тижні до самої угоди, а в день угоди жодної інформації про зміну покупця за договором нотаріусу не надавалось, що суперечить висновку суду щодо обставин справи, які суд вважає встановленими. Боргова розписка не може розцінюватися як належний та допустимий доказ у справі, так як укладена між близькими родичами, та спростовується іншими доказами у справі. Розписка складена між батьком та дочкою не є достатнім доказом, який би спростував презумпцію спільності майна подружжя. Крім того, сума зазначена у розписці не відповідає дійсній вартості квартири. Під час розгляду справи аргументи відповідача та третьої особи неодноразово змінювалися. Під час купівлі-продажу квартири ОСОБА_1 надав заяву-згоду на купівлю квартири, така згода вимагається стосовно майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя. ОСОБА_1 не надавалась письмова згода дружині на придбання квартири за її власні кошти у її особисту власність, а тим більше у власність її батька.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
В запереченнях на відзив ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу задовольнити.
Справу розглянуто без виклику учасників справи в порядку ст. 369 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
ОСОБА_1 оскаржує судове рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; визнання за ОСОБА_1 , права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 ; визнання з ОСОБА_2 права власності на Ѕ частини квартири, АДРЕСА_1 ; усунення перешкод ОСОБА_1 у користуванні 1/2 частиною квартири АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 ; вселення ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 , а тому рішення в іншій частині не переглядається.
Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі, зареєстрованому 19.10.2012. 
В період шлюбу у подружжя народився син ОСОБА_6 .
Батьками ОСОБА_2 (дівоче прізвище ОСОБА_2 ) є ОСОБА_3 та ОСОБА_8 
ОСОБА_3 на праві власності на підставі свідоцтва від 26.05.2011 належала квартира АДРЕСА_3 . 
09.11.2016 ОСОБА_3 продав за договором купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_3 за 141020,00 грн. 
В цей же день 09.11.2016 ОСОБА_3 надав ОСОБА_2 в борг 150 000,00 грн., які остання зобов`язувалася повернути йому протягом 90 днів з моменту вимоги, та на підтвердження отримання даних коштів надала ОСОБА_3 розписку.
Того ж дня 09.11.2016 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу за умовами якого, ОСОБА_2 придбала на своє ім`я за 143 420,00 грн. квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.
В свою чергу, матеріали справи свідчать, що з листопада 2013 року по 07 вересня 2016 року ОСОБА_1 працював на різних підприємствах, в кожному не більше року.
З 16.09.2016 по 12.06.2017 ОСОБА_1 перебував на обліку у Центрі зайнятості Суворовського району м. Одеси, тобто офіційно не працював, що підтверджується копією його трудової книжки (т. 1 а.с. 181-183).
Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків, дохід ОСОБА_1 за період з квітня 2013 року по квітень 2016 року складав 212566,86 грн., а середня місячна заробітна плата за цей період склала 10628,34 грн. (т. 1 а.с. 185-186).
Таким чином, з врахуванням очевидних витрат на проживання, придбання іншого майна, зокрема автомобіля, а також того, що на час придбання спірної квартири ОСОБА_1 не працював, встановленим слід вважати факт відсутності доказів про придбання квартири за рахунок коштів ОСОБА_1 .
Відповідно до правової позиції, яка була висловлена Верховним Судом України у постановах від 25 листопада 2015 року у справі № 6-2333цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі№6-2641цс15 - належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.
Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Таким чином, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Наявність відомостей про належність на праві власності ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_3 , її продаж за 141020,00 грн. і одночасна покупка спірної квартири на ім`я ОСОБА_2 за 143420,00 грн, збіг не лише дати укладання угод - один день, а і послідовне оформлення однієї угоди за іншою, що видно з правовстановлювальних документів та порядкових номерів зареєстрованих нотаріусом дій, фактично незначна різниця в вартості придбаної квартири, яка на 2400 грн дорожче, ніж продана, свідчать про відсутність доказів про вкладання коштів ОСОБА_1 у покупку спірної квартири.
Фактично такі обставини не спростовуються ним в апеляційній скарзі, а доводи про те, що ремонт та меблі попередньої квартири, яка належала батьку дружині, здійснювалося силами та за кошти ОСОБА_1 та його батьків, не підтвердженні належними доказами.
Крім того, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 та його батьки вкладали кошти в ремонт квартири, що належала ОСОБА_3 , підставою скасування рішення суду бути не можуть, оскільки стосуються квартири, яка не є предметом спору, що не дає підстав для висновку про вплив витрат на права та обов`язки сторін. 
Надання чоловіком дружині письмової згоди на придбання квартири не може свідчити про факт внеску коштів чоловіком з ціллю купівлі квартири.
Твердження про те, що джерелом походження коштів на придбання автомобіля були кошти від продажу авто батька ОСОБА_1 та батька ОСОБА_2 , що є підставою вважати наявність у позивача коштів на придбання спірної квартири, не підтверджені документально.
Посилання апелянта на те, що боргова розписка не є належним доказом зводяться до її оспорення, що не є предметом спору у даній справі.
Викладені обставини надавали суду першої інстанції підстави для висновку, що спірна квартира була придбана ОСОБА_2 не за спільні кошти подружжя, а за рахунок коштів, отриманих від її батька особисто у борг, а тому твердження апелянта про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, є безпідставними.
Отже, ухвалене рішення є законним та обґрунтованим, підстави для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами відсутні, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення .
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2019 року в частині відмови в задоволенні вимог ОСОБА_1 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:                                                                                      

            Судді: