КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження:                                                        Доповідач - Ратнікова В.М.
22-ц/824/5521/2020             
                                   
                                        П О С Т А Н О В А
 
                              І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
                  м. Київ                                                                                    Справа №381/4170/19

28 травня 2020 року Київський апеляційний суд у складі  колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Ратнікової В.М.
суддів                        - Борисової О.В.    
                                    - Левенця Б.Б.
при секретарі             - Масловській К.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Соловей Г.В., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
в с т а н о в и в:
 
09 листопада 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідно до укладеного договору № б/н від 21.09.2018 року, ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 200 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Посилається на те, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у заяві. Також відповідач на час укладення кредитної угоди дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.
У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 20.10.2019 року має заборгованість у розмірі 240 899,45 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 190 671,83 грн., заборгованості по процентах за користування кредитом в розмірі 50 227,62 грн.
З огляду на те, що кредитодавець на власний розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості,  просить суд стягнути з  ОСОБА_1   заборгованість за тілом кредиту в сумі 190 671,83 грн. та судовий збір в сумі 2860,08 грн.
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 визнав позов в частині стягнення з нього суми заборгованості та судових витрат. Також просив розстрочити виконання рішення суду строком на 1 рік у зв`язку з його скрутним матеріальним станом посилаючись на те, що в провадженні Оболонського районного суду м. Києва розглядається позов його колишньої дружини ОСОБА_2    про стягнення з нього аліментів на утримання двох малолітніх дітей та на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку. Крім того, він є директором ТОВ «ЦЕНТР БЕЗПЕКИ «ТАУРУС 34» та в силу недобросовісності контрагента, його підприємству не було сплачено 391 810,11 грн. Також вказав, що вироком Новгород-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 11.11.2019 року його було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначено покарання у вигляді 4-х років позбавлення волі, звільнено від відбування призначеного покарання із випробуванням, встановлено іспитовий строк тривалістю 2 роки. Звертав увагу на те, що згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з 1 кварталу 2019 року по 4 квартал 2019 року відомості про  наявність  у нього доходів відсутні.
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2020 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1  на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість по кредитному договору № б/н від 21.09.2018 року в розмірі 190671,83 грн., та судові витрати в сумі 2860,08 грн. 
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 17 лютого 2020 року відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалити рішення про розстрочення виконання рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13.01.2020 року про стягнення з нього кредитної заборгованості на користь АТ КБ «ПриватБанк» рівними частинами на 12 місяців.
Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що судом першої інстанції при вирішенні питання про розстрочку виконання  рішення суду про стягнення  заборгованості за кредитом не враховано його скрутний майновий стан. На підтвердження  свого скрутного майнового стану він  надав суду  докази того, що 24 січня 2020 року рішенням Оболонського районного суду м. Києва у справі №756/12375/19 з нього  стягнуто  аліменти на двох малолітніх дітей та на колишню дружину до досягненням молодшим із синів трирічного віку. Крім того, відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків за 2019 рік в нього відсутні офіційні доходи. Просить врахувати, що  довідку за 4 квартал 2019 року він мав можливість сформувати лише  після 13.02.2020 року, а  тому вона не була подана ним  до суду першої інстанції.
Посилаючись на наявність рішення про стягнення  з нього аліментів, відсутність офіційних доходів та вкрай скрутне матеріальне становище, просить ухвалити судове рішення про розстрочення виконання рішення  суду першої інстанції про стягнення з нього заборгованості за кредитом.
У відзиві на апеляційну скаргу представник Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Штронда Антон Михайлович просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги    ОСОБА_1 посилаючись на те, що  ст. 435 ЦПК України передбачає реалізацію права боржника на розстрочку виконання рішення суду на стадії виконання рішення, а не на стадії його ухвалення. Крім того, апелянтом не надано належних доказів на підтвердження  відсутності  у нього доходу. Вважає, що ОСОБА_1 працює неофіційно та отримує дохід, а  тому відсутні підстав для розстрочки виконання рішення суду першої інстанції.
У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 повністю підтримав доводи апеляційної скарги  та просив її задовольнити.
Представник позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»   Штронда Антон Михайлович в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити без змін рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що  21.09.2018 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. 
У  вказаній заяві зазначено, що ОСОБА_1 , ознайомившись із Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами Приватбанку, згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.
Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем АТ  КБ «ПриватБанк», відповідач має заборгованість за договором б/н від 21.09.2018 року станом на 20.10.2019 року у розмірі 24 0899,45 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 190671,83 грн., заборгованості по процентах за користування кредитом в розмірі 50227,62 грн.
При цьому, АТ  КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача частину вказаної заборгованості, а саме: заборгованість за кредитом у розмірі 190 671,83 грн.
Задовольняючи позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив з того, що факт неналежного виконання відповідачем умов кредитного договору знайшов своє підтвердження при розгляді справи,  відповідач визнав позов в повному обсязі.Суд першої інстанції не вбачав підстав для розстрочення виконання судового рішення, оскільки відповідачем не надано суду належних доказів на підтвердження його доводів щодо скрутного матеріального становища.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в  межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості по кредитному договору № б/н від 21.09.2018 року в розмірі 190 671,83 грн., та судових витрат в сумі 2860,08 грн.  сторонами не оскаржується, а тому, відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України,  в апеляційному порядку не переглядається.
Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду  у даній справі  лише в частині відмови в задоволенні  клопотання відповідача про розстрочення виконання судового рішення.
Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження  відсутності у нього доходів  та  його перебування  скрутному матеріальному становищі, а тому визначених законом підстав для розстрочки виконання  судового рішення немає, з огляду на наступне.
Частиною 1ст. 267 ЦПК України передбачено, що суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.
Відповідно до змісту ч.ч.1,3,4 ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події, тощо.
Суд може розстрочити виконання рішення лише у виняткових випадках, за наявності обставин, що ускладнюють його виконання за умови надання достатніх доказів наявності таких обставин.
У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
У відповідності до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).
Заявляючи клопотання про розстрочення виконання судового рішення, ОСОБА_1 на підтвердження  свого скрутного матеріального становища надав  суду першої інстанції  копії свідоцтв про народження дітей: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 ; копію вироку Новгород-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 11.11.2019 року, яким  його було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначено покарання у вигляді 4-х років позбавлення волі, звільнено від відбування призначеного покарання із випробуванням, встановлено іспитовий строк тривалістю 2 роки; копію  ухвали  Оболонського районного суду м.Києва від  03 жовтня 2019 року  про призначення до розгляду  на  24.01.2020 року цивільної справи  за позовом ОСОБА_2  до  ОСОБА_1 про стягнення з нього аліментів на утримання двох малолітніх дітей та на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку та копію листа-претензії його, як директора ТОВ «ЦЕНТР БЕЗПЕКИ «ТАУРУС 34» до  директора ТОВ " Омега" щодо недоотримання  коштів в сумі  391 810,11 грн. за виконані роботи за договором  №01 від 01 квітня 2018 року.
Суд першої інстанції  надав вірну оцінку вказаним доказам  та прийшов до обгрунтованого висновку  про відсутність підстав для розстрочки виконання  рішення суду у даній справі, так як  надані  докази не  свідчать  про  перебування відповідача у скрутному  матеріальному становищі, з огляду на  наступне.
На час укладення з  позивачем   кредитного договору  21.09. 2018 року  у відповідача   вже були на утриманні двоє дітей: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2   та дружина  ОСОБА_2 і при укладенні  кредитного договору на умовах, зазначених в ньому, ОСОБА_1 повинен був враховувати розмір своїх доходів та усвідомлювати, що на час дії кредитного договору від 21.09.2018 року він несе зобов`язання щодо утримання дітей ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та дружини до досягнення сином ОСОБА_5 трирічного віку, а також розуміти можливість настання інших негативних наслідків, що могли відобразитися на його майновому стані як позичальника кредитних коштів. 
Наявність  вироку Новгород-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 11.11.2019 року, яким  відповідача у даній справі ОСОБА_1  визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначено йому покарання у вигляді 4-х років позбавлення волі та звільнено від відбування призначеного покарання із випробуванням, встановлено іспитовий строк тривалістю 2 роки,  не свідчить про скрутний  матеріальний стан  ОСОБА_1 , так як  його звільнено від відбування покарання з іспитовим строком. Виносячи вирок, суд вважав за можливе не призначати обвинуваченому ОСОБА_1 додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами у зв`язку з тим, що керування транспортним засобом пов`язане із основною роботою обвинуваченого, що є джерелом його доходу. Отже відповідач не  позбавлений права керувати транспортними засобами,  він має можливість працювати та виконувати свої зобов`язання по погашенню заборгованості по кредиту.
 Копія  листа-претензії  ОСОБА_1 як директора ТОВ «ЦЕНТР БЕЗПЕКИ «ТАУРУС 34» до  директора ТОВ " Омега" щодо недоотримання  коштів в сумі  391 810,11 грн. за виконані роботи за договором  №01 від 01 квітня 2018 року також  не є належним доказом того, що відповідач  перебуває у скрутному матеріальному становищі. Відповідач  є директором  ТОВ «ЦЕНТР БЕЗПЕКИ «ТАУРУС 34», проте доказів  щодо розміру його заробітної плати  та щодо наявності у нього інших доходів  чи майна, на яке може бути звернуто  стягнення заборгованості  за договором кредиту, відповідачем суду першої інстанції надано не було.
З урахуванням зазначеного,  колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1   про  наявність підстав для розстрочки виконання судового рішення у зв`язку з тим, що на його утриманні перебувають  діти та дружина та його матеріальний стан є скрутним.
Надані до апеляційної скарги   відомості  з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з 1 кварталу 2019 року по 4 квартал 2019 року про відсутність у  ОСОБА_1 доходів, колегія суддів  не може прийняти в якості доказу  у справі з огляду на вимоги ч.3 ст. 367 ЦПК України, якою передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
У додатках до відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 зазначив відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, проте вказані відомості до суду першої інстанції відповідачем надані не були.
Вказуючи в апеляційній скарзі, що довідку за 4 квартал 2019 року він мав можливість сформувати лише після 13.02.2020 року, у зв`язку з чим вона не була подана до суду першої інстанції, відповідачем не надано доказів неможливості подання до суду першої інстанції відомостей про його доходи за 1-3 квартали 2019 року з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
 Крім того,  ОСОБА_1   є працездатною особою та не позбавлений можливості влаштуватися на роботу.
З огляду на викладене, колегія суддів  вважає, що суд  першої інстанції прийшов до  вірного та обґрунтованого  висновку про відсутність підстав для розстрочення виконання рішення суду у даній справі,  доводи апеляційної скарги вказаних висновків суд не спростовують.
При цьому, колегією суддів враховується, що відповідно до статті 129-1 Конституції України  судове рішення є обов`язковим до виконання на всій території України.
Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частини перша та друга статті 18 ЦПК України).
Виконання судового рішення у цивільних позовах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2020 року в оскаржуваній частині  ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 . Рішення суду в частині стягнення заборгованості не оскаржувалося та набрало законної сили.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
                                          п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім  випадків, передбачених  п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.
          Повний текст постанови складено  29 травня 2020 року.  
            Головуючий:                                          Судді: