Ухвала
Іменем України
 
03 березня 2020 року 
 
м. Київ
 
справа № 299/3400/18
провадження № 61-1209ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 12 лютого 2019 року у складі судді 
Рішко Г. І. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 25 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Собослоя Г. Г., Кондора Р. Ю., Мацунича М. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.
 
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що ОСОБА_2 21 червня 2016 року отримала в борг 8 000,00 доларів США і зобов`язалася їх повернути до 30 липня 2016 року, що стверджується заявою, яка нею власноручно підписана, а справжність її підпису засвідчено нотаріусом. У встановлений час, а саме до 30 липня 2016 року, відповідач не виконала своє зобов`язання, на його неодноразові звернення про повернення коштів не реагує, у зв`язку з чим у нього виникла необхідність звернутися до суду із позовом.
 
Позивач просив суд стягнути із відповідача 240 539,90 грн, з яких: 225 456,00 грн - основна сума боргу та 15 083,90 грн - 3 проценти річних за користування коштами та судові витрати в розмірі 2 405,39 грн.
 
Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 12 лютого 
2019 року,залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду 
від 25 листопада 2019 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 борг в 
сумі 240 539,90 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_1 8 000,00 доларів США, про що власноручно написала заяву від 21 червня 2016 року, написання і підписання якої не заперечувала, з терміном повернення до 30 липня 2016 року, проте на час розгляду справи судом кошти не повернула, тому існують підстави для стягнення із відповідача на користь позивача вказаної суми боргу та 3 процентів річних за користування коштами відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу 
України (далі - ЦК України).
 
09 січня 2020 року  ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області 
від 12 лютого 2019 року та постанову Закарпатського апеляційного суду 
від 25 листопада 2019 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, про відмову у задоволенні позову. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2020 року касаційну скаргу                                   ОСОБА_2 залишено без руху та надано для усунення виявлених недоліків строк до 24 лютого 2020 року, але не більше десяти днів із дня вручення ухвали, зокрема надати докази сплати судового збору у розмірі 4 810,78 грн за правильними банківськими реквізитами.
 
24 лютого 2020 року на адресу Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, а саме квитанція про сплату судового збору у розмірі 4 810,78 грн за правильними банківськими реквізитами.
 
Таким чином, недоліки касаційної скарги  ОСОБА_2 усунуто.
 
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року             № 460-ІХ (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
 
Враховуючи те, що касаційна скарга подана 09 січня 2020 року, тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ. 
 
У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.
 
Згідно з частиною п`ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач.
 
Разом із тим, як зазначено у частині п`ятій статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є очевидно необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності.
 
Такого висновку суд дійшов з огляду на таке.

Судом встановлено, що згідно із заявою ОСОБА_2 від 21 червня 2016 року, справжність підпису якої засвідчена приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Петканич В. І., отримала у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 
8 000,00 доларів США безвідсотково та зобов`язалася повернути ОСОБА_1 борг в сумі 8 000,00 доларів США до 30 липня 2016 року.
 
Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору і вимог закону, який є обов`язковим для виконання сторонами і вимогами законодавства.
 
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
 
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але і факту передачі грошової суми позичальнику.
 
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
 
За змістом частин першої, другої статті 207 ЦК України та частини другої 
статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами.
 
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
 
Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві кошти у строк та в порядку, що встановлений договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві коштів.
 
Задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанцій встановивши, що 
 ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_1 8 000,00 доларів США, про що власноручно написала заяву від 21 червня 2016 року, написання і підписання якої не заперечувала, з терміном повернення до 30 липня 2016 року, проте на час розгляду справи судом кошти не повернуті, правильно застосували наведені норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення із відповідача на користь позивача основної суми боргу та 3 процентів річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.
 
Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що договір позики між сторонами не укладався, оскільки статтею 1047 ЦК України передбачено можливість укладення договору позики у формі розписки позичальника, та відповідно наявність такої розписки із зазначенням у ній сторін, суми позики, обов`язку її повернення є достатнім підтвердженням як отримання коштів відповідачем, так і наявності у нього обов`язку їх повернення у визначені законом строки.
 
Наведені заявником у касаційній скарзі доводи є необґрунтованими та по своїй суті зводяться до суб`єктивного тлумачення заявником норм законодавства України та не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій. 
 
Отже, оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, постановлені із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами п`ятою і шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області 
від 12 лютого 2019 року та постанову Закарпатського апеляційного суду 
від 25 листопада 2019 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
Судді:	О. В. Ступак     І. Ю. Гулейков     Г. І. Усик